This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 62022CC0536
Opinion of Advocate General Campos Sánchez-Bordona delivered on 28 September 2023.###
Concluziile avocatului general M. Campos Sánchez-Bordona prezentate la 28 septembrie 2023.
Concluziile avocatului general M. Campos Sánchez-Bordona prezentate la 28 septembrie 2023.
ECLI identifier: ECLI:EU:C:2023:721
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 28 septembrie 2023 ( 1 )
Cauza C‑536/22
MW,
CY
împotriva
VR Bank Ravensburg‑Weingarten eG
[cerere de decizie preliminară formulată de Landgericht Ravensburg (Tribunalul Regional din Ravensburg, Germania)]
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Contracte de credit încheiate cu consumatorii pentru bunuri imobile rezidențiale – Directiva 2014/17/UE – Rambursare anticipată a creditului – Reglementare națională care prevede o compensație ce include profitul nerealizat de către creditor – Modalitate de calcul al profitului nerealizat – Rezilierea contractului înainte de rambursare”
1. |
În conformitate cu articolul 25 din Directiva 2014/17/UE ( 2 ), consumatorii au dreptul de a‑și îndeplini integral sau parțial obligațiile care le revin în temeiul unui contract de credit pentru bunuri imobile rezidențiale înainte de expirarea acestuia. |
2. |
Până în prezent, Curtea a trebuit să se pronunțe cu privire la cuantumul reducerii (în favoarea consumatorului) a costului total al creditului, inerentă stingerii anticipate a obligațiilor sale ( 3 ). |
3. |
Această trimitere preliminară oferă Curții posibilitatea de a aborda pentru prima dată (dacă nu ne înșelăm) cealaltă parte a ecuației: dreptul creditorului de a primi, „atunci când este justificat, o compensație echitabilă și obiectivă” pentru eventualele costuri legate direct de rambursarea anticipată a creditului. |
I. Dreptul aplicabil
A. Dreptul Uniunii. Directiva 2014/17
4. |
În considerentul (66) se arată următoarele: „Capacitatea unui consumator de a rambursa creditul înainte de expirarea contractului de credit poate juca un rol important în promovarea concurenței pe piața internă și a libertății de circulație a cetățenilor Uniunii, precum și în contribuirea la o flexibilitate pe durata contractului de credit, care este necesară pentru promovarea stabilității financiare în conformitate cu recomandările Consiliului pentru Stabilitate Financiară. […] statele membre ar trebui așadar să asigure, fie prin legislație, fie prin alte mijloace cum ar fi clauzele contractuale, dreptul consumatorilor de rambursare anticipată. […] În condițiile stabilite de statele membre se poate prevedea, de asemenea, că creditorul ar trebui să aibă dreptul la o compensație echitabilă și justificată obiectiv pentru costurile potențiale legate de rambursarea anticipată a creditului. În cazurile în care statele membre prevăd că creditorul are dreptul la compensație, aceasta ar trebui să fie o compensație echitabilă și justificată obiectiv pentru eventualele costuri legate în mod direct de rambursarea anticipată a creditului în conformitate cu normele naționale în materie de compensare. Compensația nu ar trebui să depășească pierderea economică suferită de creditor.” |
5. |
În conformitate cu articolul 25: „(1) Statele membre se asigură că consumatorul are dreptul de a‑și îndeplini integral sau parțial obligațiile care îi revin în temeiul unui contract de credit înainte de expirarea acestuia. În aceste cazuri, consumatorul trebuie să aibă dreptul la o reducere a costului total al creditului pentru consumator, care constă în dobânda și în costurile aferente duratei restante a contractului. (2) Statele membre pot prevedea anumite condiții pentru exercitarea dreptului menționat la alineatul (1). Aceste condiții pot include limitarea în timp a exercitării dreptului, un tratament diferit în funcție de tipul de rată a dobânzii ori de momentul la care consumatorul își exercită dreptul sau restricții cu privire la circumstanțele în care poate fi exercitat dreptul. (3) Statele membre pot prevedea că creditorul are dreptul, atunci când este justificat, la o compensație echitabilă și obiectivă pentru eventualele costuri legate direct de rambursarea anticipată a creditului, dar nu impun o penalizare pentru consumator. În această privință, compensația nu depășește pierderea financiară suportată de creditor. În aceste condiții, statele membre pot prevedea că compensația nu poate depăși un anumit nivel sau poate fi permisă numai pentru o anumită perioadă. (4) Atunci când un consumator urmărește să‑și îndeplinească obligațiile în temeiul unui contract de credit înainte ca acesta să expire, creditorul furnizează consumatorului fără întârziere, după primirea solicitării, pe hârtie sau pe alt suport durabil, informațiile necesare pentru analizarea opțiunii respective. Aceste informații cuprind cel puțin cuantificarea implicațiilor pe care le are pentru consumator îndeplinirea obligațiilor înainte de expirarea contractului de credit și o evidențiere clară a oricăror ipoteze utilizate. Ipotezele utilizate sunt rezonabile și justificabile. (5) În cazul în care rambursarea anticipată are loc într‑o perioadă în care rata dobânzii este fixă, statele membre pot prevedea ca exercitarea dreptului menționat la alineatul (1) să fie condiționată de existența unui interes legitim din partea consumatorului.” |
B. Dreptul național
6. |
În prezenta cauză sunt relevante mai multe dispoziții din Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil german, denumit în continuare „BGB”), în special articolul 252 („Profitul nerealizat”), articolul 490 („Dreptul special de a rezilia contractul”) alineatul (2), articolul 500 („Dreptul de reziliere al împrumutatului; rambursare anticipată”) alineatul (2), articolul 502 („Compensația pentru rambursarea anticipată”) și articolul 812 („Dreptul la rambursare”). |
II. Situația de fapt, litigiul și întrebări preliminare
7. |
La 11 ianuarie 2019, MW și CY au încheiat un contract de împrumut imobiliar cu VR Bank Ravensburg‑Weingarten eG (denumită în continuare „VR Bank”) în vederea achiziționării unui imobil. Aceștia au convenit asupra unei rate fixe a dobânzii până la 30 ianuarie 2029. |
8. |
Conform contractului, pe durata de valabilitate a ratei fixe, împrumutatul își putea îndeplini anticipat obligațiile doar dacă avea un interes legitim în acest sens. |
9. |
Printre clauzele contractului se numărau următoarele:
|
10. |
La 19 mai 2020, MW și CY au vândut imobilul (achiziționat în anul precedent) ( 5 ) și au reziliat contractul de împrumut cu efect de la 30 iunie 2020. |
11. |
La 9 iunie 2020, VR Bank a solicitat împrumutaților MW și CY o compensație cu titlu de daune interese pentru rambursarea anticipată a împrumutului, pe care aceștia au plătit‑o. |
12. |
La 19 aprilie 2021, MW și CY au solicitat creditoarei VR Bank restituirea compensației pentru rambursare anticipată. Aceasta este de asemenea cererea pe care au formulat‑o în litigiul aflat pre rolul instanței de trimitere. |
13. |
Potrivit reclamanților, VR Bank nu avea dreptul la compensație, deoarece contractul de împrumut nu conținea informații suficiente privind calculul ei. În plus, consideră că, în conformitate cu Directiva 2014/17, compensația poate să acopere doar costurile suportate în mod real, și nu ar putea include dobânzile nerealizate sau profitul nerealizat de creditor. De asemenea, aceștia consideră că este inadmisibil calculul ipotetic pe baza unor formule matematice financiare. |
14. |
VR Bank s‑a opus cererii, invocând următoarele argumente:
|
15. |
În acest context, Landgericht Ravensburg (Tribunalul Regional din Ravensburg, Germania) adresează Curții următoarele întrebări preliminare:
|
III. Procedura în fața Curții
16. |
Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 10 august 2022. |
17. |
Au formulat observații scrise VR Bank, guvernul german și Comisia Europeană. S‑a considerat că nu este necesară desfășurarea unei ședințe. |
IV. Analiză
18. |
Directiva 2014/17 prevede „un cadru comun pentru anumite aspecte ale actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre referitoare la contractele care acoperă credite pentru consumatori garantate prin ipotecă sau legate în alt mod de bunuri imobile rezidențiale […]” ( 6 ). |
19. |
Cu câteva excepții, armonizarea prevăzută de Directiva 2014/17 este minimă. În domeniul său material de aplicare:
|
20. |
Articolul 25 din Directiva 2014/17, intitulat „Rambursarea anticipată”, garantează consumatorului dreptul de a se elibera de obligația contractuală înainte de termenul convenit. Totuși, această opțiune nu este nici necondiționată și nici liberă de costuri: acestea pot include compensația care trebuie să fie acordată creditorului pentru eventualele costuri suportate direct ca urmare a rambursării anticipate a creditului. |
21. |
Statele membre trebuie să stabilească dreptul consumatorului la rambursarea anticipată a creditului pentru bunuri imobile rezidențiale, cu reducerea ulterioară (în favoarea lui) a costului total al creditului respectiv. Directiva 2014/17 stabilește elementele cărora li se aplică această reducere. |
22. |
Pe de altă parte, Directiva 2014/17 nu garantează, în sine, dreptul creditorului la o compensație pentru prejudiciile rezultate din rambursarea anticipată. Aceasta doar permite fiecărui legiuitor național să stabilească un astfel de drept și să îl reglementeze, asigurându-i totodată condițiile ( 8 ). Totuși, în cazul în care norma națională recunoaște compensația, aceasta trebuie să îndeplinească anumite cerințe minime stabilite chiar de Directiva 2014/17. |
A. Prima întrebare preliminară
23. |
Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă compensația echitabilă și obiectivă pentru eventualele costuri legate direct de rambursarea anticipată include și profitul nerealizat al creditorului ( 9 ). Aceasta include, în special, dobânda pe care creditorul se aștepta să o primească în viitor și pe care nu o va mai primi ( 10 ). |
24. |
În opinia noastră, Directiva 2014/17 nu se opune calculării compensației luând în considerare dobânzile respective, ceea ce implică un răspuns afirmativ la prima întrebare preliminară. În considerațiile următoare, vom interpreta articolul 25 alineatul (3) din directiva menționată în conformitate cu criteriile hermeneutice obișnuite. |
1. Criteriul literal
25. |
O primă abordare a textului ( 11 ) ar putea ridica unele îndoieli:
|
26. |
Cu toate acestea, considerăm că interpretarea literală a articolului 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17 nu se opune tezei pe care o susținem. |
27. |
Noțiunea de „costuri” utilizată în directiva respectivă ( 13 ) nu este nici exactă și nici lipsită de ambiguitate ( 14 ). La nivel de text, aceasta merge atât de departe, încât prezintă dobânzile drept „costuri”, de exemplu la articolul 14 privind informațiile precontractuale ( 15 ). |
28. |
În plus, dacă la articolul 25 alineatul (1) din Directiva 2014/17, „costurile” reprezintă o parte a „costului total al creditului” pentru consumator și, prin urmare, „cheltuieli” care trebuie suportate de consumator ( 16 ), „dobânzile” sunt de asemenea o „cheltuială” în contextul definiției „costului total al creditului” ( 17 ). |
29. |
Articolul 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17 prevede de asemenea că compensația „nu depășește pierderea financiară suportată de creditor” ( 18 ). Astfel, se sugerează că pierderea dobânzilor viitoare este concepută ca un cost care este (sau ar putea fi, după caz) suportat de creditor ca urmare a plății anticipate și că se poate solicita o compensație în acest sens dacă legiuitorul național decide astfel. |
30. |
Utilizarea termenului „eventualele costuri” nu împiedică considerarea profitului nerealizat ca făcând parte din compensația datorată creditorului. Creditorul încetează să mai primească dobânzile convenite (cu alte cuvinte cele care, conform contractului, s‑ar fi acumulat pe întreaga perioadă contractuală) ca urmare a rambursării anticipate a creditului. Tocmai pentru acest motiv, pierderea dobânzilor poate fi descrisă ca o consecință financiară direct legată de rambursare. |
31. |
Din această perspectivă, afirmația conform căreia dobânzile se pierd în mod inevitabil, iar nu doar eventual, este în general corectă. Totuși, nu se poate exclude faptul că un împrumut cu dobândă variabilă va înceta să mai acumuleze dobânzi înainte de rambursare și independent de aceasta (în anumite conjuncturi de piață) ( 19 ). |
32. |
De asemenea, s‑ar putea întâmpla ca, în practică, rambursarea anticipată a capitalului să nu îi cauzeze un prejudiciu creditorului sub forma dobânzilor pe care nu le va primi dacă reinvestește suma și dacă rata dobânzii aplicabilă după reinvestire îi este mai favorabilă. În această ipoteză, nu este posibil să se știe ex ante dacă prejudiciul se va produce sau nu. |
33. |
Alte trimiteri care figurează la articolul 25 din Directiva 2014/17 confirmă faptul că este corect să se clasifice dobânda la care se renunță ca parte integrantă a compensației acordate creditorului, întrucât aceasta nu se limitează la simple costuri administrative:
|
34. |
În sfârșit, secțiunea 9 („Rambursarea anticipată”) din partea B, în anexa II, a Fișei Europene de Informații Standardizate (FEIS) din Directiva 2014/17, referitoare la informațiile care trebuie să figureze în această fișă, prevede că „În cazul în care cuantumul compensației depinde de mai mulți factori, de exemplu […] de rata dobânzii care prevalează la momentul rambursării anticipate […]”. Astfel, se subliniază faptul că dobânzile care nu vor mai fi percepute constituie unul dintre elementele admisibile pentru calcularea compensației. |
2. Lucrările pregătitoare
35. |
În cadrul analizei lucrărilor pregătitoare pentru Directiva 2014/17, nu am găsit nicio referire la compensația pentru rambursarea anticipată care ar tinde să armonizeze modul de calcul al acesteia sau elementele care pot fi compensate. Există, totuși, indicii că a fost luată în considerare posibilitatea de a include profitul nerealizat al creditorului în această compensație. |
36. |
În raportul său privind propunerea Comisiei, Parlamentul a sugerat că, la stabilirea compensației, trebuie să se țină seama de costurile suportate de creditor, dar și de posibilele economii pe care le‑ar genera rambursarea ( 21 ). De asemenea, Parlamentul a introdus în corpul textului un plafon maxim al compensației constând în valoarea pierderii financiare a creditorului ( 22 ). |
37. |
În anumite documente ale Consiliului, compensația este enumerată separat de „alte costuri suplimentare”, precum costurile administrative sau costurile de închidere a dosarului ( 23 ). |
38. |
În plus, pe lângă eventuala reglementare de către statele membre a rambursării anticipate cu compensarea creditorului pentru costurile legate de aceasta, Consiliul a prevăzut rambursări gratuite („free of charge for the consumer”), indicând ca exemplu împrumutul cu rată variabilă a dobânzii ( 24 ). În opinia noastră, dispoziția denotă faptul că, pentru Consiliu, compensația ar putea include dobânzile care nu mai sunt percepute în urma rambursării anticipate. |
3. Criteriul teleologic
39. |
Astfel cum am menționat anterior, Directiva 2014/17 nu acordă creditorului, ca atare, dreptul de a obține o compensație pentru rambursarea anticipată a creditului. Este la latitudinea fiecărui legiuitor național să decidă dacă prevede sau nu acest lucru, însă acesta trebuie să respecte scopul articolului 25 din directivă. |
40. |
În opinia noastră, un sistem național care ia în considerare profitul nerealizat al creditorului atunci când evaluează compensațiile pentru rambursarea anticipată poate fi conform cu acest scop. |
41. |
În Hotărârea UniCredit Bank Austria, Curtea, după ce a asociat dreptul la rambursare anticipată cu articolul 1 din Directiva 2014/17 coroborat cu considerentul (15) al acesteia, a reamintit că scopul directivei menționate este de a „asigura un nivel ridicat de protecție” pentru consumatorii care încheie contracte de credit pentru bunuri imobile rezidențiale ( 25 ). |
42. |
S‑a susținut că excluderea profitului nerealizat al creditorului din costurile care pot fi compensate ar fi soluția care protejează cel mai bine consumatorul (deoarece elimină obstacolele din calea exercitării dreptului său la rambursarea anticipată) ( 26 ). Din această perspectivă, reducerea dobânzilor și a costurilor pe care le implică dreptul la rambursare în temeiul articolului 25 alineatul (1) din Directiva 2014/17 ar împiedica includerea în compensație a dobânzilor viitoare la care se va renunța ( 27 ). |
43. |
Potrivit acestei teze, echivalarea profitului nerealizat de creditor cu rentabilitatea pe care ar fi obținut‑o în cazul în care contractul ar fi rămas în vigoare ar anula unul dintre aspectele atractive ale dreptului la rambursarea anticipată, și anume economisirea, și ar pune sub semnul întrebării sensul acestui drept. În lipsa unei justificări specifice sau a unei condiționări de orice tip, o astfel de identificare nu ar fi compatibilă cu Directiva 2014/17. |
44. |
Totuși, considerăm că nu aceasta este abordarea care rezultă din Directiva 2014/17. Deși a impus dreptul la rambursarea anticipată (de la care, ca atare, nu se poate deroga), directiva menționată a permis fiecărui stat membru să integreze dreptul respectiv în sistemul său juridic, păstrând în același timp particularitățile lui și ținând seama de cele ale pieței sale de credit imobiliar ( 28 ). |
45. |
Atunci când un stat membru, făcând uz de această libertate, recunoaște dreptul la compensație în favoarea creditorului, el este obligat să respecte anumite condiții minime ( 29 ), însă nimic nu îl împiedică să ia în considerare, în cadrul calculului său, profitul nerealizat al creditorului. |
46. |
Directiva 2014/17 nu oferă o definiție a „compensației echitabile” ( 30 ), sintagmă care trebuie să fie interpretată în mod uniform și care se referă atât la scopul, cât și la cuantumul compensației. La fel ca în alte domenii ale dreptului Uniunii ( 31 ), calificativul „echitabilă”, atunci când este aplicat compensației pentru rambursarea anticipată a creditului, evocă atât compensarea pierderii suferite de una dintre părți, cât și un echilibru între interesele opuse ale consumatorului și creditorului:
|
47. |
În acest context, includerea profitului nerealizat printre elementele compensației poate contribui la îndeplinirea obiectivelor Directivei 2014/17, care nu se limitează doar la dorința de a asigura un nivel ridicat de protecție a consumatorilor. Un alt obiectiv declarat al acesteia este acela de a crea o piață internă eficientă și competitivă a contractelor de credit privind bunurile imobile rezidențiale ( 33 ), pe fondul preocupărilor legate de stabilitatea financiară ( 34 ). Conform considerentului său (66), dreptul la rambursare anticipată este un instrument care servește acestor scopuri ( 35 ). |
48. |
Atunci când un stat membru recunoaște dreptul la compensare, Directiva 2014/17 oferă, astfel cum am arătat, o marjă de manevră largă pentru a reglementa exercitarea sa. În acest fel, ea permite statului membru respectiv să țină seama de specificitățile pieței sale de credit, fără să încalce obiectivele directivei. |
49. |
Decizia de a stabili sau nu o compensație în favoarea creditorului în cazul rambursării anticipate și, în caz afirmativ, în ce cuantum poate avea, de la caz de caz, consecințe semnificative. În sectorul preponderent național al creditelor imobiliare, aceste consecințe ar afecta în primul rând piața și economia locale, însă nu pot fi excluse efectele lor negative la un nivel mai larg. |
50. |
În prezența unui regim care nu permite creditorilor să fie compensați pentru pierderea dobânzilor preconizate, este de conceput că aceștia vor opta pentru strategii cu efecte potențial nedorite asupra obiectivelor Directivei 2014/17 ( 36 ), de exemplu, limitarea gamei de produse de credit oferite sau aplicarea unor rate ale dobânzii mai mari tuturor consumatorilor ( 37 ). |
51. |
Atunci când articolul 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17 încredințează statelor membre decizia de a stabili compensația, acesta nu o limitează în prealabil la costurile de gestionare a rambursării sau la alte costuri administrative care decurg din ea. Așadar, legiuitorul național dispune de o marjă largă de acțiune, astfel încât poate să includă profitul nerealizat al creditorului în compensație, dacă consideră că acest lucru este indispensabil pentru a promova în ultimă instanță obiectivele Directivei 2014/17 pe propria piață imobiliară rezidențială. |
4. Criteriul sistematic. Directiva 2008/48
52. |
În preambulul său, Directiva 2014/17 amintește necesitatea unor interpretări coerente și complementare cu alte acte ale Uniunii, în special cu Directiva 2008/48 ( 38 ). Deși stabilește de asemenea limite pentru acest criteriu de interpretare sistematică, niciunul dintre ele nu se referă la dreptul la rambursare anticipată ( 39 ). |
53. |
Directiva 2008/48 recunoaște [considerentul (39)] diferența dintre creditul de consum și „alt[e] produse care sunt finanțate prin mecanisme de finanțare pe termen lung, precum creditele ipotecare cu dobândă fixă”. Tocmai pentru că acest din urmă model de finanțare pe termen lung nu este cel obișnuit pentru creditul de consum, compensația maximă pentru creditor în cazul rambursării anticipate a unui astfel de credit ar trebui, de regulă, să fie stabilită sub forma unei sume forfetare. |
54. |
În Directiva 2008/48, excepția de la această regulă confirmă faptul că dobânzile care încetează să mai fie percepute de la data plății anticipate sunt (sau pot fi) compensate:
|
55. |
Or, dacă aceste considerații sunt aplicabile în ceea ce privește Directiva 2008/48, ele se pot aplica a fortiori în contextul creditului imobiliar (garantat prin ipotecă sau printr‑o garanție echivalentă) pentru a interpreta articolul 25 din Directiva 2014/17 ( 41 ). Astfel se confirmă faptul că pierderea financiară corespunzătoare dobânzii poate fi inclusă printre eventualele costuri legate de rambursarea anticipată a creditului, în conformitate cu normele naționale în materie de compensare. |
56. |
În concluzie, considerăm că nu există niciun obstacol pentru ca legislația unui stat membru să prevadă ca respectiva compensație prevăzută la articolul 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17 să ia în considerare prejudiciile legate de pierderea dobânzilor care, ca urmare a plății anticipate, nu vor mai fi datorate. |
B. A doua întrebare preliminară
57. |
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare (astfel cum propunem), instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17 conține „prevederi în legătură cu calculul veniturilor creditorului obținute din reinvestirea unui credit imobiliar pentru consumatori rambursat anticipat”. |
1. În ceea ce privește metoda de calcul, în general
58. |
Directiva 2014/17 nu se referă la o modalitate specifică de calculare a compensației datorate creditorului ( 42 ). Metoda de calcul (precum și alte aspecte ale compensației, cu doar câteva condiții la care am făcut referire anterior și pe care le vom reitera acum) este lăsată la latitudinea statelor membre. |
59. |
Acest lucru este confirmat de considerentul (66) al Directivei 2014/17, potrivit căruia compensațiile trebuie stabilite „în conformitate cu normele naționale”. |
60. |
Pentru a stabili compensația, Directiva 2014/17 nu impune și nici nu interzice să se ia în considerare modalitatea în care creditorul utilizează efectiv suma rambursată în mod anticipat ( 43 ) sau orice altă metodă similară, ci lasă această decizie la latitudinea fiecărui stat membru. |
61. |
Directiva 2014/17 se limitează să stabilească drept condiții în ceea ce privește compensația faptul că aceasta nu trebuie să penalizeze consumatorul și nici să depășească pierderea financiară a creditorului și să fie „echitabilă” ( 44 ) și „obiectivă”. |
62. |
Cerința potrivit căreia compensația trebuie să fie „obiectivă” se referă la o modalitate de calcul abstractă și predeterminată, ai cărei parametri nu pot fi definiți la discreția uneia dintre părți. Această metodă trebuie să contribuie de asemenea la identificarea situațiilor în care compensația nu este justificată ( 45 ). Totuși, dacă se respectă aceste caracteristici, calcularea compensației printr‑o metodă care include un element ipotetic poate fi, în opinia noastră, o opțiune care nu este incompatibilă cu Directiva 2014/17. |
2. Metoda activ‑pasiv potrivit jurisprudenței germane
63. |
Conform descrierii din decizia de trimitere, care face referire la jurisprudența națională ( 46 ), în cadrul metodei activ‑pasiv pierderea financiară a creditorului corespunde diferenței dintre două elemente:
|
64. |
Pentru efectuarea calculului respectiv, nu este esențial ca reinvestirea ca atare să se fi materializat. Referința se stabilește prin evaluarea performanței unei investiții cu aceeași scadență ( 47 ). |
65. |
În plus, valoarea diferenței se reduce cu costurile de risc și cele administrative economisite la data plății compensației pentru plata anticipată și se actualizează la data plății respective. |
66. |
În cadrul acestei metode:
|
67. |
Or, la fel ca toți cei care au intervenit în procedura preliminară și sub rezerva aprecierii finale a instanței de trimitere în această privință, considerăm că metoda „activ‑pasiv” îndeplinește condițiile minime ale compensației, impuse de Directiva 2014/17. |
68. |
În plus, această metodă este similară cu cea utilizată de Directiva 2008/48 la articolul 16 alineatul (4) in fine pentru calcularea pierderii financiare efective a creditorului, în cazul în care statele membre derogă, în mod excepțional, de la regula sumei forfetare [articolul 16 alineatul (2)]. |
69. |
Astfel, calculul compensației pentru creditor, recunoscut de Directiva 2008/48 privind creditul de consum, include, ca și metoda „activ‑pasiv”, un element de investiție ipotetică (și nu neapărat reală) a sumei rambursate ( 48 ). Acceptarea sa în domeniul creditului de consum facilitează acceptarea sa și pentru creditele ipotecare sau pentru cele cu garanții echivalente. |
C. A treia întrebare preliminară
70. |
Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 25 din Directiva 2014/17 se aplică în împrejurări precum cele din prezenta cauză, în care consumatorul, înainte de a rambursa creditul, își reziliază contractul în temeiul unui drept de reziliere care îi este recunoscut de dreptul național. |
71. |
Întrebarea se pune în legătură cu legislația germană, care prevede două situații de rambursare anticipată a creditului în cazul împrumuturilor cu dobândă fixă:
|
72. |
Consecințele aplicării celor două norme diferă în ceea ce privește compensația în favoarea creditorului:
|
73. |
Având în vedere opiniile doctrinare divergente, instanța de trimitere își exprimă îndoielile cu privire la aspectul dacă articolul 25 din Directiva 2014/17 se aplică și în cazul rambursării împrumutului ca urmare a rezilierii contractului, prevăzută la articolul 490 alineatul (2) din BGB. |
74. |
Potrivit instanței de trimitere, „există numeroase argumente în sensul că articolul 25 din Directiva 2014/17 se aplică și în cazul în care consumatorul reziliază contractul […] potrivit articolului 490 alineatul (2) din BGB, înainte de rambursarea anticipată a creditului”. |
75. |
În caz contrar, adaugă aceasta, „mulți consumatori nu ar profita de dreptul lor la rambursarea anticipată a creditului […]. În cazul în care compensația datorată pentru o rambursare anticipată s‑ar calcula diferit în contextul exercitării dreptului la reziliere anticipată, în conformitate cu articolul 490 alineatul (2) din BGB, decât în cadrul unei rambursări anticipate în conformitate cu articolele 500 și 502 din BGB, consecința ar fi că în anumite circumstanțe consumatorul care a reziliat contractul de credit anticipat s‑ar afla într‑o situație mai defavorabilă decât cel care își exercită dreptul la rambursare anticipată fără reziliere”. |
76. |
Prin urmare, instanța de trimitere concluzionează că „din obiectivele acestui drept privind protecția consumatorului rezultă că este necesar ca articolul 25 din Directiva 2014/17 să se aplice și în cazul solicitării rezilierii înainte de rambursarea creditului”. |
77. |
Achiesăm la opinia instanței de trimitere în ceea ce privește aplicabilitatea articolului 25 din Directiva 2014/17. Cu toate acestea, avem rezerve cu privire la o parte dintre argumentele pe care se bazează. |
78. |
În abstract, întrebarea este dacă fiecare stat membru poate configura în mod diferit dreptul la compensație al împrumutătorului ( 52 ), în funcție de aspectul dacă îl asociază sau nu cu exercitarea unui drept special al consumatorului de a rezilia contractul. |
79. |
În opinia noastră, nu este exclus un răspuns afirmativ la această întrebare. Cu alte cuvinte, argumente precum faptul că un consumator ar putea fi într‑o situație „mai rea” ( 53 ) decât altul ca urmare a utilizării uneia dintre posibilitățile oferite de ordinea juridică națională, mai degrabă decât a posibilității alternative, nu ni se par suficiente pentru a reduce libertatea de reglementare a statelor membre. |
80. |
În orice caz, este necesar ca fiecare opțiune a reglementării naționale să respecte articolul 25 din Directiva 2014/17 în plus față de dispoziția generală de la articolul 2 din aceasta. |
81. |
Din considerațiile anterioare rezultă că, la întrebarea dacă principiile care reglementează compensația în temeiul articolului 490 alineatul (2) din BGB (și care autorizează includerea profitului nerealizat în favoarea creditorului) sunt sau nu supuse respectării articolului 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17, răspunsul trebuie să fie afirmativ ( 54 ). |
82. |
Articolul 25 din Directiva 2014/17 le conferă consumatorilor dreptul de a‑și îndeplini obligațiile, integral sau parțial, fără a fi nevoiți să aștepte ca acestea să devină exigibile. Dispoziția nu indică modalitățile de exercitare a dreptului respectiv: acesta poate fi exercitat ca un act pur material de rambursare sau ca o consecință a dreptului de a rezilia contractul de împrumut. |
83. |
Consumatorul trebuie să beneficieze întotdeauna de protecția oferită de Directiva 2014/17, indiferent dacă acesta alege sau nu una dintre cele două metode de exercitare a dreptului la îndeplinirea anticipată a obligațiilor sale. Oricare ar fi normele pe care statul membru le poate stabili în exercitarea libertății care îi este acordată de Directiva 2014/17, marja sa de acțiune este supusă condițiilor prevăzute la articolul 25 alineatul (3) din directiva menționată. Prin urmare, aceste condiții se vor aplica indiferent dacă rambursarea anticipată este sau nu o consecință a rezilierii contractului. |
84. |
În opinia noastră, trimiterea efectuată la articolul 25 alineatele (1) și (4) din Directiva 2014/17 la dreptul de rambursare „înainte de expirarea” contractului confirmă teza susținută de VR Bank ( 55 ). Articolul 25 din Directiva 2014/17 nu urmărește să impună restricții temporare în ceea ce privește exercitarea dreptului consumatorului la îndeplinirea anticipată a obligațiilor sale. Mai degrabă, acesta are rolul de a sublinia faptul că dreptul respectiv prevalează asupra regimului normal al contractelor de drept privat, în temeiul căruia ambele părți sunt obligate să execute ceea ce au convenit și să facă acest lucru în condițiile (de asemenea temporare) agreate. |
V. Concluzie
85. |
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă Landgericht Ravensburg (Tribunalul Regional din Ravensburg, Germania) în sensul că: „Articolul 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care, la stabilirea compensației datorate creditorului, ia în considerare prejudiciile legate de pierderea dobânzilor care, ca urmare a rambursării anticipate a creditului de către consumator, nu vor mai fi datorate; nu se opune unei metode de calcul al compensației acordate creditorului pentru rambursarea anticipată a împrumutului pe baza unei reinvestiri fictive în titluri de capital sigure cu o scadență echivalentă cu durata contractului de credit; se aplică atunci când consumatorul își exercită dreptul la îndeplinirea anticipată a obligațiilor sale după ce a reziliat contractul de credit imobiliar.” |
( 1 ) Limba originală: spaniola.
( 2 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 60, p. 34).
( 3 ) Hotărârea din 9 februarie 2023, UniCredit Bank Austria (C‑555/21, EU:C:2023:78, denumită în continuare „Hotărârea UniCredit Bank Austria”).
( 4 ) Această metodă pleacă de la prezumția că fondurile dezangajate prin rambursare sunt investite în obligațiuni ipotecare cu o scadență identică cu cea a împrumutului. La efectuarea acestui calcul se vor lua în considerare daunele rezultate din diminuarea dobânzii ca prejudiciu financiar în urma rambursării anticipate a creditului, cu alte cuvinte diferența dintre dobânda contractuală și profitul obținut din obligațiunile ipotecare cu o durată corespunzătoare duratei reziduale a creditului rambursat.
( 5 ) Unul dintre ei, soldat profesionist, fusese transferat de angajatorul său.
( 6 ) Articolul 1.
( 7 ) Cu condiția ca aceste dispoziții să fie coerente cu obligațiile acestora în temeiul dreptului Uniunii [articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2014/17].
( 8 ) Diversitatea existentă anterior directivei în această privință explică probabil dificultatea de a realiza o armonizare mai aprofundată. A se vedea Documentul de lucru al serviciilor Comisiei care însoțește Cartea albă privind integrarea piețelor creditelor ipotecare, SEC(2007) 1683, p. 56. Conform raportului Evaluation of the Mortgage Credit Directive (Directive 2014/17/EU), de Risk & Policy Analysts (RPA), 2021, anexa I, tabelul 163, până în luna octombrie 2020, douăzeci de state membre adoptaseră dispoziții pentru compensarea creditorului în cazul rambursării anticipate a creditului; patru dintre ele nu au adoptat astfel de dispoziții, iar informațiile despre celelalte lipseau.
( 9 ) Aceasta pare a fi practica obișnuită în Germania, unde jurisprudența consideră că pierderea creditorului este determinată în conformitate cu principiile dreptului la despăgubiri. În consecință, dobânda pierdută poate fi compensată ca profit nerealizat (articolul 252 din BGB) prin aplicarea normelor naționale care transpun articolul 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17.
( 10 ) Formularea întrebării este ambiguă. În măsura în care profitul nerealizat este asimilat dobânzilor viitoare, un răspuns afirmativ fără alte precizări ar presupune că împrumutătorul ar putea să îi solicite consumatorului, cu titlu de compensație în temeiul articolului 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17, toate dobânzile care s‑ar fi acumulat la împrumut dacă relația contractuală ar fi continuat până la data convenită inițial, chiar dacă acestora li s‑ar aplica reducerea prevăzută la articolul 25 alineatul (1). A doua întrebare, referitoare la modul de calcul al profitului nerealizat în vederea compensării acestuia, nuanțează formularea și, prin urmare, această afirmație.
( 11 ) Instanța de trimitere menționează anumite interpretări jurisprudențiale bazate pe text. Compararea diferitelor versiuni lingvistice impune prudență în privința acestui criteriu hermeneutic.
( 12 ) A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Hogan prezentate în cauza C‑383/18, Lexitor (EU:C:2019:451, punctul 49), referitoare la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO 2008, L 133, p. 66). În opinia noastră, scopul acelui alineat este de a compensa randamentul pe care creditorul l‑ar fi putut obține dacă creditul nu ar fi fost rambursat anticipat [deși, în funcție de perioada scursă, compensația este limitată la un anumit procent, pentru motivele prezentate în considerentul (39) al Directivei 2008/48].
( 13 ) Directiva 2014/17, inclusiv anexele sale, menționează categorii eterogene de costuri: pentru evaluarea bunului imobil, pentru deschiderea și gestionarea unui cont bancar, pentru înregistrarea în registrul funciar, pentru accesul la bazele de date privind creditele de consum, pentru rambursare, legate de garanția creditului, legate de contractele de credit, costurile menționate la articolul 17 alineatul (2), cele neincluse în costul total al creditului, cele legate de evaluarea bunului imobil, cele aplicabile ofertei de contract de credit, costurile utilizării unui mijloc de plată atât pentru tranzacții, cât și pentru trageri din acel cont, alte costuri legate de operațiunile de plată, costurile suportate în urma nerambursării creditului, de achitat o singură dată, de plătit în mod regulat, asociate împrumutului, costurile suportate pentru încălcările obligațiilor contractuale, necunoscute de creditor, incluse în dobândă.
( 14 ) Acest lucru este ilustrat de cauza care stă la baza Hotărârii UniCredit Bank Austria, în legătură cu articolul 25 alineatul (1) din Directiva 2014/17. A se vedea de asemenea Hotărârea din 11 septembrie 2019, Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:702), în legătură cu articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/48, care are o formulare aproape identică.
( 15 ) Referirea exactă este la „rata dobânzii sau alte costuri aplicabile ofertei”. Un alt exemplu de „costuri” care acoperă dobânzile este oferit la articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2014/17, coroborat cu alineatul (3) litera (c) din aceasta.
( 16 ) Articolul 4 alineatul (13) din Directiva 2014/17, care face trimitere la articolul 3 litera (g) din Directiva 2008/48.
( 17 ) Ibidem. În conformitate cu articolul 3 litera (g) din Directiva 2008/48, costul total al creditului este egal cu „toate cheltuielile, inclusiv dobânda […]” (sublinierea noastră). Din punctul de vedere al consumatorului, enumerarea „dobânzii” și a „costurilor” ca noțiuni distincte în ceea ce privește dreptul la reducere care însoțește o rambursare anticipată are un scop clarificator: elimină în prealabil îndoiala dacă această reducere se limitează la una dintre categorii (și orice intenție de a o limita). Din perspectiva creditorului, interpretarea noțiunilor ca fiind reciproc exclusive nu se potrivește cu alte mențiuni de la articolul 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17: a se vedea nota de subsol 29 de mai jos.
( 18 ) A se vedea de asemenea considerentul său (66) („pierderea financiară suferită de creditor”).
( 19 ) Amintim că, în cadrul lucrărilor pregătitoare ale Consiliului privind actuala directivă, a fost inclusă o referire la rambursarea anticipată „gratuită pentru consumator” în ceea ce avea să devină cel de al (50)-lea considerent al acesteia, referindu‑se tocmai la creditele cu dobândă variabilă: a se vedea mai jos nota 24. Acest lucru nu este valabil în cazul în care compensația pentru rambursarea anticipată se referă doar la creditele cu rată fixă, ca în cazul de față.
( 20 ) Considerentul (66) al Directivei 2014/17 adoptă o formulare oarecum diferită: „În cazurile în care statele membre prevăd că creditorul are dreptul la compensație, aceasta ar trebui să fie o compensație echitabilă și justificată obiectiv pentru […] costuri” (sublinierea noastră). În opinia noastră, din această formulare rezultă mai clar că costurile constituie rațiunea de a fi a compensației și totodată criteriul pentru calcularea acesteia.
( 21 ) Raport referitor la propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind contractele de credit pentru bunuri imobile rezidențiale, COM(2011) 0142 – C7-0085/2011 – 2011/0062(COD) din 11 octombrie 2012, al 35-lea amendament. Nu figurează printre cele adoptate: a se vedea documentul Parlamentului European din 10 septembrie 2013 referitor la această propunere, P7_TA(2013) 0341 (JO 2016, C 93, p. 295).
( 22 ) Raport referitor la propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind contractele de credit pentru bunuri imobile rezidențiale, COM(2011)0142 – C7-0085/2011 –2011/0062(COD) din 11 octombrie 2012, al 87-lea amendament adoptat de Parlamentul European la 10 septembrie 2013, documentul P7_TA(2013) 0341 (JO 2016, C 93, p. 295). Amintim că aceste amendamente au fost înlocuite de Poziția din 10 decembrie 2013, documentul P7_TC1-COD(2011) 0062, a cărei formulare este în conformitate cu actul legislativ final, și anume Directiva 2014/17.
( 23 ) Începând cu documentul din 3 noiembrie 2011, 16325/11. Distincția a apărut în secțiunea 8 (de atunci) din Instrucțiunile pentru completarea FEIS.
( 24 ) A se vedea Nota Secretariatului General al Consiliului către delegații (Propunere de Directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind contractele de credit referitoare la bunurile imobile rezidențiale – Propunere de compromis a Președinției) din 15 noiembrie 2011, documentul nr. 16948/11, considerentul (50). Acest aspect nu se mai regăsește în textul convenit provizoriu cu Parlamentul la 22 aprilie 2013, ca urmare a încheierii negocierilor: a se vedea Nota Secretariatului General al Consiliului către delegații (Propunere de Directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind contractele de credit referitoare la bunuri imobile rezidențiale – Propunere de compromis a Președinției) din 3 mai 2013, documentul nr. 8895/13.
( 25 ) Hotărârea UniCredit Bank Austria, punctul 29.
( 26 ) Study on switching of financial services and products, din anul 2019, comandat de Comisie, indică valoarea compensației datorate creditorului, în special în cazul creditelor ipotecare cu rată fixă, ca fiind unul dintre factorii care ar putea descuraja consumatorii să își exercite dreptul la rambursare. A se vedea de asemenea Raportul Comisiei către Parlamentul European și Consiliu privind revizuirea Directivei 2014/17/UE a Parlamentului European și a Consiliului privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale, COM(2021) 229 final.
( 27 ) Decizia de trimitere, partea D, punctul I.2.b) subpunctul bb) și punctul I.3.a), cu referire la opiniile doctrinare.
( 28 ) Directiva 2014/17 recunoaște și ține seama de diversitatea care rezultă de aici în considerentul său (66).
( 29 ) Compensația va acoperi numai costurile „legate direct de rambursarea anticipată” și va fi justificată de acestea, „nu depășește pierderea financiară suportată de creditor”, nu impune o penalizare pentru consumator și trebuie să fie „obiectivă” și „echitabilă”.
( 30 ) Aceasta nu oferă o definiție nici în ceea ce privește „compensația obiectivă”. În opinia noastră, adjectivul se referă la modalitatea de calcul al cuantumului compensației: a se vedea punctul 62 de mai jos.
( 31 ) În pofida divergențelor dintre ele, credem că trebuie menționată, ca indiciu al unei opinii oarecum comune, compensația echitabilă acordată agentului comercial pentru pierderea clientelei, care nu exclude cererea suplimentară de despăgubire prevăzută la articolul 17 alineatul (2) din Directiva 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți (JO 1986, L 382, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 01, p. 176); a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 martie 2023, O2 Czech Republic (C‑574/21, EU:C:2023:233), și Hotărârea din 13 octombrie 2022, Herios (C‑593/21, EU:C:2022:784). Un alt exemplu ar fi Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 01, p. 230), al cărei articol 5 alineatul (2) litera (b) prevede o obligație de „compensație echitabilă” în favoarea autorilor în anumite circumstanțe. Curtea a clarificat relația dintre această noțiune și necesitatea unui „echilibru just” între diferiți actori, care figurează în considerentul (31): a se vedea Hotărârea din 21 octombrie 2010, Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, punctul 38 și următoarele), și Concluziile avocatei generale Trstenjak prezentate în aceeași cauză (C‑467/08, EU:C:2010:264, punctul 73 și următoarele). În sfârșit, trebuie menționată compensația echitabilă acceptată de Curte în contextul Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță (abrogată în prezent) (JO 1997, L 144, p. 19, Ediție specială, 15/vol. 04, p. 160): a se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2009, Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, punctul 26).
( 32 ) Aceasta era explicația termenului „echitabil” din prima propunere a Comisiei pentru Directiva privind creditul de consum, care se referă în mod expres la o compensație în favoarea creditorului: Propunere de Directivă a Parlamentului European și a Consiliului de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind creditul de consum, COM(2002) 443 final, punctul 3 (Examinarea dispozitivului, articolul 16).
( 33 ) Considerentul (82).
( 34 ) Considerentele (3), (66), (67), (75), printre altele.
( 35 ) „Capacitatea unui consumator de a rambursa creditul înainte de expirarea contractului de credit poate juca un rol important în promovarea concurenței pe piața internă și a libertății de circulație a cetățenilor Uniunii, precum și în contribuirea la o flexibilitate pe durata contractului de credit, care este necesară pentru promovarea stabilității financiare în conformitate cu recomandările Consiliului pentru Stabilitate Financiară.” Astfel cum am explicat în Concluziile prezentate în cauza UniCredit Bank Austria (C‑555/21, EU:C:2022:742, punctul 67), dreptul la rambursarea anticipată nu vizează corectarea asimetriilor specifice relației contractuale dintre creditor și consumator.
( 36 ) Observațiile guvernului german, punctul 45 și, mai detaliat, observațiile VR Bank, punctul 44 și următoarele. Anexa III la documentul de lucru al Comisiei care însoțește Cartea albă privind integrarea piețelor creditului ipotecar, SEC(2007) 1683, făcea referire la paginile 60 și 61 la aceste strategii legate de reglementarea compensației în diferite state membre și exemplifica efectele lor negative asupra anumitor piețe. A se vedea Schäfer, H. B., și Wulf, A. J., „Premature repayment of fixed interest mortgage loans without compensation, a case of misguided consumer protection in the EU”, European Journal of Law and Economics, 2022, p. 175-208.
( 37 ) Ceea ce, în ultimă instanță, ar restrânge opțiunile consumatorilor de a căuta produsele cele mai potrivite pentru nevoile lor, înainte de a încheia un contract de credit pentru bunuri rezidențiale, sau ulterior, în vederea exercitării dreptului lor la rambursare anticipată. Prevederea sau nu a unui drept la compensație și impunerea sau nu a unui plafon maxim privind valoarea acesteia au legătură cu înclinația mai mare sau mai mică a creditorilor de a oferi credite cu dobândă fixă pe termen lung.
( 38 ) Considerentele (19) și (20). A se vedea de asemenea Hotărârea UniCredit Bank Austria, punctul 28: „din considerentele (19) și (20) ale Directivei 2014/17 reiese că, din rațiuni de securitate juridică, este necesar să se asigure coerența și complementaritatea acestei directive cu alte acte adoptate în domeniul protecției consumatorilor. […]”.
( 39 ) Considerentul (22). Înainte de adoptarea Directivei 2014/17, unele state membre extinseseră articolul 16 din Directiva 2008/48 la creditele garantate prin ipotecă sau echivalent.
( 40 ) Admițând că diferența poate juca în favoarea oricăreia dintre părți: fie a creditorului, dacă acesta dovedește o pierdere reală echivalentă cu o sumă mai mare decât cea calculată sub forma unei sume forfetare, fie a consumatorului, care poate solicita o reducere a sumei respective în cazul în care aceasta depășește pierderile suferite efectiv de creditor.
( 41 ) Având în vedere că, în ceea ce privește creditul ipotecar, alte metode de calcul al compensației sunt teoretic posibile, atât timp cât acestea îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 25 alineatul (3) din Directiva 2014/17. Reamintim că nivelul de armonizare al acestei directive este mai redus decât cel al Directivei 2008/48.
( 42 ) Nici lucrările pregătitoare ale directivei nu detaliază posibile metode de calcul.
( 43 ) Comisia, la punctul 35 din observațiile sale, atrage atenția asupra dificultăților pe care le implică metoda respectivă, care ar necesita să se determine cu precizie și chiar să se stabilească modul în care suma rambursată va fi investită din momentul recuperării și până la data plății prevăzută inițial.
( 44 ) Astfel cum am arătat anterior, o compensație va fi „echitabilă” dacă se obține un echilibru între avantajele pentru consumator ale dreptului la rambursare anticipată și dezavantajele pentru creditor. A se vedea punctul 46 de mai sus.
( 45 ) Această situație ar putea exista atunci când, datorită îmbunătățirii condițiilor de piață, reinvestirea ar aduce creditorului beneficii mai mari decât cele care ar fi rezultat din executarea contractului în termenul convenit. În acest sens a fost Prima propunere a Comisiei cu privire la Directiva privind creditul de consum, care a introdus în mod expres o compensație în favoarea creditorului: Propunere de Directivă a Parlamentului European și a Consiliului de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind creditul de consum, COM(2002) 443 final, punctul 3 (Examinarea dispozitivului, articolul 16).
( 46 ) Hotărârea Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) din 30 noiembrie 2004, XI ZR 285/03.
( 47 ) Randamentul poate fi dedus din datele de pe piața de capital ale Deutsche Bundesbank sau ale Băncii Centrale Europene.
( 48 ) În conformitate cu articolul 16 alineatul (4) in fine din Directiva 2008/48, pierderea financiară a creditorului, la a cărei compensare poate avea dreptul dacă statul membru prevede acest lucru, constă în „diferența dintre rata dobânzii convenită inițial și rata dobânzii la care creditorul poate da cu împrumut pe piață suma rambursată anticipat la momentul rambursării anticipate […]”. Elementul ipotetic este perceput cu mai multă claritate în versiunile lingvistice în care timpul verbului este conjunctivul.
( 49 ) Din punct de vedere tehnic, articolul 490 alineatul (2) din BGB îi oferă consumatorului dreptul de a modifica relația contractuală („Gestaltungsrecht”) în condiții temporale riguroase și în prezența unui interes legitim, interpretat în mod strict. Potrivit deciziei de trimitere, interesul respectiv este legat de libertatea de acțiune economică a împrumutatului în legătură cu bunul imobil; acesta există, în special, atunci când împrumutatul trebuie să utilizeze bunul în alte scopuri.
( 50 ) Gesetz zur Umsetzung der Wohnimmobilienkreditrichtlinie und zur Änderung handelsrechtlicher Vorschriften, 11 martie 2016, BGBl I. 2016, nr. 12, 16.3.2016, p. 296.
( 51 ) Noțiunea de „interes legitim” în cadrul acestui titlu este mai vagă decât cea aplicabilă în contextul articolului 490 alineatul (2) din BGB. Decizia de trimitere explică faptul că divorțul sau o situație de șomaj care se prelungește sunt considerate interese legitime.
( 52 ) Prin impunerea unor cerințe diferite, de exemplu în ceea ce privește „interesele legitime” aplicabile sau perioadele de așteptare pentru exercitarea dreptului, astfel cum se întâmplă în prezent în Germania.
( 53 ) Punctul 75 de mai sus.
( 54 ) Evident, răspunsul nu aduce atingere problemei dacă statele membre pot stabili, în beneficiul consumatorilor, un drept excepțional de reziliere a contractului. Considerentul (21) in fine al Directivei 2014/17 clarifică faptul că directiva „[…] nu ar trebui să afecteze dreptul intern general al contractelor, precum normele privind valabilitatea, formarea sau efectele unui contract, în măsura în care prezenta directivă nu reglementează aspecte ale dreptului general al contractelor”. A se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea Curții de Justiție din 9 septembrie 2021, Regatul Unit și alții (C‑33/20, C‑155/20 și C‑187/20, EU:C:2021:736), punctul 110, în legătură cu Directiva 2008/48.
( 55 ) Observațiile VR Bank, punctele 16 și 17. În opinia VR Bank, în cazul în care consumatorul optează pentru rezilierea extraordinară a contractului, contractul încetează ex nunc, iar rambursarea ulterioară nu ar avea loc „înainte de expirarea” contractului menționată la articolul 25 alineatele (1) și (4) din Directiva 2014/17.