This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52012DC0565
REPORT FROM THE COMMISSION TO THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL on transposition of directive 2009/81/EC on Defence and Security Procurement
KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI par to, kā transponēta Direktīva 2009/81/EK par iepirkumiem aizsardzības un drošības jomā
KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI par to, kā transponēta Direktīva 2009/81/EK par iepirkumiem aizsardzības un drošības jomā
/* COM/2012/0565 final */
KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI par to, kā transponēta Direktīva 2009/81/EK par iepirkumiem aizsardzības un drošības jomā /* COM/2012/0565 final */
KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS
PARLAMENTAM UN PADOMEI par to, kā transponēta
Direktīva 2009/81/EK par iepirkumiem aizsardzības un drošības
jomā I. Kopsavilkums Eiropas Parlamenta
un Padomes 2009. gada 13. jūlija Direktīva 2009/81/EK, ar
kuru koordinē procedūras attiecībā uz to, kā
līgumslēdzējas iestādes vai subjekti, kas darbojas
drošības un aizsardzības jomā, piešķir noteiktu
būvdarbu, piegādes un pakalpojumu līgumu slēgšanas
tiesības, un ar kuru groza Direktīvas 2004/17/EK un 2004/18/EK[1], ir svarīgs Komisijas
politikas instruments, lai izveidotu īstenu Eiropas aizsardzības
aprīkojuma tirgu un Eiropas līmenī radītu
vienlīdzīgus konkurences apstākļus publiskajam iepirkumam
aizsardzības jomā. Tā ir pirmā reize, kad uz
aizsardzības un sensitīvas jomas iepirkumiem tiek attiecinātas
īpašas iekšējā tirgus normas, kas veicina pārredzamību
un konkurenci un nodrošina publiskā iepirkuma mērķu sasniegšanu
arvien spiedīgākos finanšu apstākļos. Sākotnēji
dati liecina, ka vairākums no 23 dalībvalstīm, kas ir
transponējušas direktīvu līdz 2012. gada jūlijam,
direktīvas noteikumus transponēja pareizi. Gandrīz visas
dalībvalstis ir transponējušas arī neobligātos noteikumus
par apakšuzņēmuma līgumiem; šo noteikumu galvenais mērķis
ir nostiprināt konkurenci izraudzīto pretendentu piegādes
ķēdēs. Lai nodrošinātu Eiropas tiesību aktu
absolūtu ievērošanu, Komisija turpinās uzraudzīt
transponēšanas procesu un valstu īstenošanas pasākumu saturu. It
īpaši Komisija veiks attiecīgas darbības, lai panāktu
Līguma pamatprincipiem neatbilstošo kompensāciju pakāpenisku
atcelšanu. Pēc
direktīvas transponēšanas Komisijas galvenā prioritāte
būs uzraudzīt, vai direktīva tiek pareizi piemērota
visās dalībvalstīs. Katrā dalībvalstī
attiecīgie uzdevumi būs atšķirīgi, un konkrēti tie
būs atkarīgi no dalībvalsts ražošanas spējām
aizsardzības jomā. Tomēr godīgas un atklātas
konkurences nodrošināšana visā Savienībā ir
priekšnoteikums, lai Eiropas ražotājiem radītu vienlīdzīgus
konkurences apstākļus un lai garantētu Eiropas aizsardzības
tirgus efektivitāti. Vienlaikus
Komisija sadarbībā ar dalībvalstīm un Eiropas
Aizsardzības aģentūru turpina izskatīt iekšējā
tirgus stiprināšanas iespējas šajā Savienībai
stratēģiski svarīgā nozarē. II. Ievads Tāpat
kā Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 6. maija Direktīva
2009/43/EK, ar ko vienkāršo noteikumus un nosacījumus ar
aizsardzību saistīto ražojumu sūtījumiem Kopienas
teritorijā (kura attiecas uz aizsardzības preču
sūtījumiem ES teritorijā)[2],
arī šī direktīva ir nozīmīgs ieguldījums
īstena Eiropas aizsardzības aprīkojuma tirgus izveidošanā
un Eiropas aizsardzības rūpnieciskās un tehnoloģiskās
bāzes stiprināšanā. Aizsardzības
tirgum un (mazākā mērā) drošības tirgum ir sava
īpaša specifika. Šo tirgu (un it īpaši aizsardzības tirgus)
galvenais klients ir valsts sektors, turklāt gan aizsardzības joma,
gan drošības joma ir valsts prerogatīva. Jāatzīmē, ka
aizsardzības izdevumi un aizsardzības rūpniecības
iespējas ir pārsvarā koncentrētas tikai dažās
dalībvalstīs. Ņemot vērā preču raksturu, šie
tirgi tiek stingri regulēti; dažiem uzņēmumiem ir
stratēģiskā nozīme, turklāt lēmumus par publisko
iepirkumu nosaka politiskie un stratēģiskie apsvērumi. Direktīvā
paredzētie publiskā iepirkuma noteikumi ir pielāgoti
aizsardzības un drošības aprīkojuma sensitīvam un
komplicētam raksturam. Direktīvā ir iekļauti īpaši
noteikumi par piegādes drošību un informācijas drošību,
turklāt tā ļauj bez ierobežojumiem piemērot
elastīgāku iepirkuma procedūru. Tagad dalībvalstu
rīcībā ir normas, kuras attiecas uz visu Eiropas Savienību
un kuras dalībvalstis var piemērot komplicētiem un
sensitīviem darījumiem, neriskējot ar savām
likumīgajām drošības interesēm. Tāpēc,
kopumā ņemot, aizsardzības jomas līgumi vairs nebūs
jāslēdz ārpus iekšējā tirgus noteikumiem, atsaucoties
uz LESD 346. panta izņēmuma klauzulu. Šie apstākļi
varētu radīt lielāku pārredzamību un konkurenci un
attiecīgi stimulēt Eiropas ražotāju konkurētspēju un
novatoriskumu, kā arī palīdzēt dalībvalstīm
sasniegt iepirkuma mērķus, neraugoties uz rūkošo budžetu. Dalībvalstīm
direktīva bija jātransponē līdz 2011. gada 21. augustam.
Šis ziņojums sagatavots saskaņā ar direktīvas 73. pantu,
kurā noteikts, ka Komisijai jāziņo „par pasākumiem, ko
dalībvalstis veikušas šīs direktīvas un jo īpaši 21. panta
un 50. līdz 54. panta transponēšanas nolūkā”. Ziņojumā vispirms
izvērtēta direktīvas vispārējā
transponēšanas situācija dalībvalstīs, pēc tam
izskatīti galvenie noteikumi attiecībā uz Eiropas
aizsardzības aprīkojuma tirgus izveidošanu: piemērošanas joma (2. pants);
gadījumi, kad direktīvu nepiemēro (12. un 13. pants);
noteikumi par apakšuzņēmuma līgumiem (21. un 50.–54. pants);
pārskatīšanas procedūras (55.–64. pants). Ziņojumā
īpašs uzsvars tiek likts uz kompensācijām, kuru saglabāšana
rada lielu risku direktīvas pareizai piemērošanai. III. Direktīvas 2009/81/EK transponēšanas situācija Par
to, ka direktīva ir pilnībā transponēta līdz 2011. gada
21. augustam, Komisijai ir paziņojušas trīs dalībvalstis;
ceturtā dalībvalsts paziņoja, ka direktīvas
transponēšana pabeigta 2011. gada septembrī. Pret
pārējām 23 dalībvalstīm Komisija bija
uzsākusi pienākumu neizpildes procedūras (LESD 258. pants),
nosūtot tām oficiāla brīdinājuma vēstules.
Rezultātā 2012. gada martā par direktīvas pilnīgu
transponēšanu paziņoja 15 dalībvalstis. Komisija
turpināja pienākumu neizpildes procedūras attiecībā uz
pārējām astoņām dalībvalstīm, nosūtot
tām argumentētus atzinumus. 2012. gada jūnijā
direktīvas transponēšanu bija pabeigušas divas no minētajām
dalībvalstīm, bet divas atlikušās dalībvalstis bija
veikušas tikai daļēju transponēšanu. 2012. gada
jūlijā četras dalībvalstis vēl joprojām nebija
paziņojušas Komisijai nevienu transponēšanas pasākumu. Komisija
noteiktā laikā plāno pret dalībvalstīm, kuras nav
transponējušas vai ir tikai daļēji transponējušas
direktīvu, celt prasību Eiropas Savienības Tiesā. Ņemot
vērā, ka vairākums dalībvalstu transponēja
direktīvu ar lielu kavēšanos, Komisija vēl turpina
pārbaudīt valstu īstenošanas pasākumu atbilstību
direktīvai. IV. Valsts īstenošanas pasākumi attiecībā uz
direktīvas būtiskajiem elementiem A. Piemērošanas joma (2. pants) Direktīvas
efektīvas ieviešanas labad ir svarīgi, lai valstu īstenošanas
pasākumi tiktu piemēroti visiem publiskajiem iepirkumiem, uz kuriem
attiecas direktīvas piemērošanas joma. Tāpēc 2. panta
pareiza transponēšana ir būtisks elements. Saskaņā ar 2. pantu
direktīvu piemēro tādiem iepirkuma līgumiem „aizsardzības
un drošības jomā, kuru priekšmets ir: a) militāra
aprīkojuma, tostarp jebkādu tā daļu, detaļu un/vai
mezglu, piegāde; b) sensitīva aprīkojuma, tostarp jebkādu
tā daļu, detaļu un/vai mezglu, piegāde; c) būvdarbi,
piegādes un pakalpojumi, kas tieši saistīti ar a) un b)
apakšpunktā minēto aprīkojumu jebkādā tā aprites
cikla posmā; d) būvdarbi un pakalpojumi, kas tieši paredzēti
militāriem mērķiem vai sensitīviem būvdarbiem un
pakalpojumiem.” Tas nozīmē, ka iepirkuma priekšmets nosaka
direktīvas piemērošanu. Attiecībā
uz aizsardzību direktīvas piemērošanas joma pamatojas uz LESD 346. pantu
un attiecas galvenokārt uz visiem līgumiem, kuru priekšmets ir
tāda aprīkojuma iegāde vai tādu būvdarbu un
pakalpojumu veikšana, kas paredzēti militāriem mērķiem.
Turklāt direktīva attiecas arī uz visiem sensitīviem
iepirkumiem, kas paredzēti drošības mērķiem un kas
saistīti ar klasificētu informāciju. Uz visiem
pārējiem līgumiem aizsardzības un drošības jomā
turpina attiekties Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta
Direktīva 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras
piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes,
enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs[3], un Eiropas Parlamenta un
Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/18/EK par to,
kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts
līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību
piešķiršanas procedūru[4];
minētās direktīvas regulē publisko iepirkumu, kas nav
saistīts ar militāro jomu. Sešpadsmit
dalībvalstis 2. panta transponēšanā lieto pēc
būtības tādu pašu formulējumu, kāds lietots
direktīvā. Savukārt sešas dalībvalstis
izvēlējušās citus formulējumus. Daži no šiem formulējumiem
var būtiski mainīt direktīvas piemērošanas jomu. Piemēram,
viena dalībvalsts ir noteikusi, ka valsts īstenošanas pasākumus
drīkst piemērot tikai konkrētās
līgumslēdzējas iestādes. Tas nozīmē, ka citu
līgumslēdzēju iestāžu noslēgtajiem līgumiem, kas
iekļaujas direktīvas materiālā piemērošanas jomā,
valsts īstenošanas pasākumi netiks piemēroti. Tāda
diferencēta pieeja var Eiropas līmenī radīt
nevienlīdzīgu konkurences apstākļu risku visiem
publiskā iepirkuma līgumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva,
turklāt šāda pieeja nav saderīga ar direktīvu. Dažas
dalībvalstis direktīvas piemērošanas jomas noteikšanai
(aizsardzības gadījumā) lieto atsauces uz īpašiem valsts
saraktiem. Šos sarakstus uzskata par likumīgām atsaucēm 2. panta
interpretācijai tad, ja tie atbilst 1958. gada sarakstam[5]. Šo atsauču
likumīgums tiks detalizēti pārbaudīts. Viena
dalībvalsts direktīvas piemērošanu skaidri attiecina uz tā
sauktajām „divējāda lietojuma precēm”. Taču
saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru (2012. gada 7. jūnija
spriedums lietā C-615/10) uz šādām precēm attiecas
stingrāki Direktīvas 2004/17/EK un Direktīvas 2004/18/EK
noteikumi, nevis šīs direktīvas noteikumi. Tomēr,
kopumā ņemot, Komisija ir apmierināta, ka lielākā
daļa dalībvalstu 2. pantu ir transponējušas pareizi.
Komisijai būs vēlreiz rūpīgi jāizvērtē,
kādas darbības būs nepieciešamas, lai nodrošinātu
pilnīgu šā konkrētā noteikuma piemērošanu visās
dalībvalstīs. B. Gadījumi, kad direktīvu nepiemēro (12. un 13. pants) Direktīvas
12. un 13. pantā uzskaitīti īpaši gadījumi, kad
direktīvu nepiemēro. Saskaņā ar 11. pantu un Eiropas
Kopienu Tiesas judikatūru šādi Eiropas tiesību aktu
piemērošanas izņēmumi ir jāinterpretē iespējami
šauri. Tāpēc, lai nodrošinātu efektīvu direktīvas
piemērošanu, ir ļoti svarīgi visās dalībvalstīs
pareizi transponēt šo noteikumu. Atbilstīgi
12. pantam daži saskaņā ar starptautiskajiem noteikumiem
noslēgtie līgumi nav iekļauti direktīvas piemērošanas
jomā. Lai gan šie izņēmumi pamatojas uz attiecīgajiem
Direktīvas 2004/17/EK un Direktīvas 2004/18/EK izņēmumiem,
tie ir pielāgoti aizsardzības jomas specifikai. Konkrēti, 12. panta
c) punktā minēts, ka šo direktīvu nepiemēro
iepirkumam, kuram tiek piemērota starptautiskas organizācijas
īpaša procedūra, ar nosacījumu, ka minētā organizācija
veic iepirkumu savu mērķu sasniegšanai vai arī ka
dalībvalstij ir pienākums piešķirt līgumslēgšanas
tiesības saskaņā ar minēto procedūru. Desmit
dalībvalstis savos valsts īstenošanas pasākumos lieto tādu
pašu formulējumu, kāds lietots direktīvas 12. pantā.
Bet trīspadsmit dalībvalstis pieņēmušas citus
formulējumus, kas, šķiet, nemaina izņēmumu materiālo
piemērošanas jomu. Vismaz viena dalībvalsts ir paplašinājusi 12. panta
c) punktā paredzētā izņēmuma piemērošanas
jomu. Šīs dalībvalsts īstenošanas pasākumos nav noteikts,
ka izņēmums jāpiemēro tikai tad, ja starptautiskā
organizācija veic iepirkumus savu mērķu sasniegšanai. 13. pantā
iekļauti visi citi īpašie izņēmumi, no kuriem daži ir
tādi paši kā Direktīvā 2004/17/EK un Direktīvā 2004/18/EK.
Īpaši aizsardzības jomas izņēmumi attiecas galvenokārt
uz līgumiem, kas saistīti ar informācijas izpaušanu (13. panta
a) punkts), līgumiem izlūkošanas darbību
vajadzībām (13. panta b) punkts), līgumiem, kuru
slēgšanas tiesības piešķirtas saskaņā ar
sadarbības programmām (13. panta c) punkts), un līgumiem, kurus
noslēdz trešā valstī (13. panta d) punkts).
Pēdējais izņēmums attiecas uz iepirkuma līgumiem,
kurus viena valdība slēdz ar otru valdību (13. panta f) punkts).
Deviņas
dalībvalstis savos valsts īstenošanas pasākumos lieto tādu
pašu formulējumu, kāds lietots direktīvas 13. pantā.
Četrpadsmit dalībvalstis pieņēmušas citus
formulējumus. Attiecībā uz 12. pantu lielākā
daļa šo atšķirīgu formulējumu, šķiet, nemaina šā
panta materiālo piemērošanas jomu. Dažas
materiālās izmaiņas skar izņēmumu saistībā
ar informācijas izpaušanu (13. panta a) punkts) un
izņēmumu saistībā ar sadarbības programmām (13.
panta c) punkts). Saskaņā
ar 13. panta a) punktu direktīvu nepiemēro „līgumiem,
saistībā ar kuriem šīs direktīvas noteikumu
piemērošana liktu dalībvalstīm sniegt informāciju, kuras
izpaušanu tās uzskatīta par pretēju savām drošības
pamatinteresēm”. Šis izņēmums pamatojas uz LESD 346. panta
1. punkta a) apakšpunktu, saskaņā ar kuru „dalībvalstīm
nav jāsniedz informācija, kuras izpaušanu tās atzīst par
būtisku savas drošības interešu apdraudējumu”.
Direktīvā paskaidrots: ja dalībvalstij nav pienākuma sniegt
informāciju LESD 346. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē, tai
arī nav pienākuma piemērot direktīvu. Visas
dalībvalstis, izņemot divas, šo izņēmumu ir
transponējušas pareizi. Tomēr viena dalībvalsts šo
izņēmumu vispār nav transponējusi, bet otra savos
noteikumos nav iekļāvusi līgumus, kuru publiskošana varētu
novest pie klasificētas informācijas izpaušanas; šāda interpretācija
paplašina 13. panta a) punkta formulējumu. Direktīva
attiecas uz līgumiem, kas saistīti ar klasificētu
informāciju, taču šiem līgumiem piemēro īpašus
noteikumus, kuri garantē informācijas drošību. Citas
būtiskās izmaiņas īpašu izņēmumu piemērošanas
jomā attiecas uz 13. panta c) punktu. Šajā punktā
noteikts, ka direktīvu nepiemēro atsevišķiem līgumiem, kuru
slēgšanas tiesības piešķirtas saskaņā ar
sadarbības programmām. Šķiet, ka pats izņēmums ir
pareizi transponēts visās dalībvalstīs. Savukārt ne
visās dalībvalstīs ir pareizi transponēts noteikums, kas
uzliek pienākumu, noslēdzot 13. panta c) punktā
paredzēto nolīgumu, informēt par to Komisiju. Vienā
dalībvalstī pienākums informēt Komisiju vispār nav
noteikts, kādā citā dalībvalstī noteikts, ka Komisija
jāinformē tikai tad, kad sadarbības programmas termiņš ir
beidzies. Šķiet, ka pārējie 13. pantā paredzētie
izņēmumi ir transponēti pareizi. Tā
kā izņēmumi jāinterpretē šauri, Komisija stingri
uzraudzīs, kā dalībvalstis piemēro izņēmumus, un
pārbaudīs, vai neviens no šiem izņēmumiem (it īpaši 12. panta
izņēmumi un 13. panta f) punkta izņēmums
attiecībā uz iepirkuma līgumiem, kurus viena valdība
slēdz ar otru valdību) netiek piemērots ar mērķi apiet
direktīvas noteikumus. C. Noteikumi par apakšuzņēmuma līgumiem (21. un 50.–54.
pants – III sadaļa) Direktīvā
iekļauti vispusīgi noteikumi par apakšuzņēmuma
līgumiem. Šo noteikumu mērķis ir stiprināt
konkurētspēju izraudzīto pretendentu piegādes
ķēdēs. Jo sistemātiskāk līgumslēdzējas
iestādes piemēros šos noteikumus, jo vairāk uzlabosies,
piemēram, MVU un mazāku valstu uzņēmēju piekļuve
tirgum, un tādā veidā šie noteikumi palīdzēs
radīt īstenu Eiropas aizsardzības aprīkojuma tirgu.
Tāpēc noteikumi par apakšuzņēmumu līgumiem ir
Komisijas politikas stūrakmens. 73.pantā
noteikts, ka Komisijai ir pienākums ziņot konkrēti par šo
noteikumu transponēšanu. Eiropas publiskā iepirkuma tiesību
aktos šie noteikumi ir jauni. Direktīvās 2004/17/EK un 2004/18/EK
noteikts vienīgi, ka „līgumslēdzējas iestādes var
prasīt vai dalībvalsts var prasīt, lai pretendenti
piedāvājumā norāda to, par kādu daļu no
līguma varētu tikt slēgti apakšuzņēmuma līgumi ar
trešām personām, kā arī norādīt
piedāvātos apakšuzņēmējus”. Saskaņā
ar Direktīvām 2004/17/EK un 2004/18/EK
līgumslēdzējām iestādēm nav nekādu papildu
tiesību ietekmēt galvenā līgumslēdzēja
izvēli attiecībā uz apakšuzņēmēju. Direktīvas
noteikumos atkārtoti uzsvērts šis 21. panta 2. punkta
pamatprincips un paredzēti svarīgi papildu instrumenti
dalībvalstīm un to līgumslēdzējām
iestādēm. Pirmkārt,
saskaņā ar 21. panta 3. punktu
līgumslēdzējas iestādes var likt izraudzītajam
pretendentam piešķirt visu vai atsevišķu tā piedāvāto
apakšuzņēmuma līgumu slēgšanas tiesības
atbilstīgi direktīvas III sadaļā
izklāstītajai konkursa procedūrai. Tomēr, transponējot
šo noteikumu, dalībvalstis varēja lemt, vai
līgumslēdzējas iestādes pašas noteiks (vai nenoteiks)
apakšuzņēmuma līgumu slēgšanas tiesību
piešķiršanu konkursa procedūrā, jeb arī šāda
piešķiršana līgumslēdzējām iestādēm būs
jānosaka obligāti. Divdesmit
divas dalībvalstis ir paredzējušas līgumslēdzējām
iestādēm iespēju pašām noteikt (vai nenoteikt)
apakšuzņēmuma līgumu slēgšanas tiesību
piešķiršanu konkursa procedūrā. Neviena dalībvalsts nav
paredzējusi noteikumu, saskaņā ar kuru līgumslēdzējām
iestādēm būtu obligāti jāliek izraudzītajam
pretendentam piešķirt apakšuzņēmuma līgumu slēgšanas
tiesības konkursa procedūrā. Viena dalībvalsts, šķiet,
vispār nav transponējusi 21. panta 3. punktu. Otrkārt,
saskaņā ar 21. panta 4. punktu dalībvalstis var noteikt, ka
izraudzītajam pretendentam apakšuzņēmuma līgums ir
jāslēdz obligāti. Tomēr šo noteikumu transponēšana ir
atstāta dalībvalstu ziņā. Ja dalībvalsts iekļauj
noteikumus par obligātu apakšuzņēmuma līguma
noslēgšanu, tai ir divi varianti: vai nu paredzēt
līgumslēdzējām iestādēm iespēju
pieprasīt vai nepieprasīt, lai izraudzītais pretendents
noslēdz apakšuzņēmuma līgumu, vai noteikt, ka
līgumslēdzējām iestādēm tas būs jādara
obligāti. Abi varianti (ja vien tos īsteno) potenciālajiem
apakšuzņēmējiem radīs papildu
uzņēmējdarbības iespējas. Jāprecizē,
ka izraudzītajam pretendentam var likt noslēgt
apakšuzņēmuma līgumus tikai par tādu vērtību, kas
nepārsniedz 30 % no līguma vērtības, turklāt
apakšuzņēmuma līgumu slēgšanas tiesības
jāpiešķir saskaņā ar III sadaļā
paredzēto konkursa procedūru. Tikai
divas dalībvalstis nav paredzējušas noteikumus par obligātu
apakšuzņēmuma līgumu noslēgšanu. Visas
pārējās dalībvalstis ir noteikušas, ka
līgumslēdzējas iestādes var pēc pašu izvēles
pieprasīt vai nepieprasīt apakšuzņēmuma līguma
noslēgšanu, proti, līgumslēdzējām iestādēm
tas nav jādara obligāti. Sākotnējais
novērtējums liecina, ka dalībvalstu transponētie noteikumi
par apakšuzņēmumu līgumiem, kopumā ņemot, ir
saderīgi ar direktīvu. Komisija ir apmierināta, ka
lielākā daļa dalībvalstu izmantoja šīs iespējas,
kuru mērķis ir stiprināt konkurenci piegādes
ķēdēs, turklāt Komisija ir pārliecināta, ka tas
labvēlīgi ietekmēs iekšējo tirgu. Ņemot
vērā, ka noteikumi par apakšuzņēmumu līgumiem ir
svarīgs instruments, kas palīdz Eiropas līmenī radīt
vienlīdzīgus konkurences apstākļus aizsardzības
tirgū, Komisija stingri uzraudzīs šo noteikumu piemērošanu
dalībvalstīs. D. Pārskatīšanas procedūras
(55.–64. pants) Direktīvā
ir iekļauts vispusīgs noteikumu kopums, kura mērķis ir
sniegt noraidītajiem pretendentiem efektīvus apstrīdēšanas
līdzekļus. Šie noteikumi balstās uz noteikumiem, kas
savstarpēji saskaņo valstu pārskatīšanas sistēmas
civilo publisko iepirkumu jomā – Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada
11. decembra Direktīva 2007/66/EK, ar ko Padomes Direktīvas 89/665/EEK
un 92/13/EEK groza attiecībā uz pārskatīšanas
procedūru efektivitātes uzlabošanu valsts līgumu
piešķiršanas jomā[6].
Aptuveni
puse dalībvalstu pārskatīšanas noteikumus ir transponējušas
savos direktīvas īstenošanas pasākumos, pārējās
dalībvalstis ir izvēlējušas tos transponēt savos
vispārīgajos noteikumos par tiesiskās aizsardzības
līdzekļiem. Direktīvā
paredzēti daži vispārējās pārskatīšanas
sistēmas pielāgojumi, lai ņemtu vērā aizsardzības
jomas īpatnības. Šajā ziņojumā tiek izcelti divi
svarīgākie pielāgojumi. Pirmkārt,
56. panta 10. punktā noteikts, ka „dalībvalstis var
izlemt, ka vienīgi īpašas struktūras kompetencē ir
aizsardzības un drošības jomas līgumu pārskatīšana”,
ar nolūku klasificētajai informācijai garantēt
atbilstīgu konfidencialitāti. Šajā noteikumā iekļautas
arī īpašas normas attiecībā uz to, kā „jāsaskaņo
klasificētas informācijas konfidencialitāte ar tiesību
ievērošanu saistībā ar aizsardzību”. Šķiet,
ka neviena dalībvalsts nav izvēlējusies iespēju
pārskatīšanas kompetenci nodot kādai īpašai
struktūrai. Tikai dažas dalībvalstis ir iekļāvušas
īpašas normas attiecībā uz pārskatīšanas
struktūras darbinieku drošības pielaidi. Šīs normas attiecas uz
pārskatīšanas struktūras darbinieka tiesībām
piedalīties attiecīgajā procedūrā, taču
tajās nav paredzēti īpaši noteikumi attiecībā uz
drošības pielaides piešķiršanu vai nepieciešamību to
saņemt. Šķiet, ka dalībvalstis neuzskata, ka atsevišķas
bažas, kas paustas likumdošanas procesā un ir atspoguļotas
direktīvas īpašos noteikumos attiecībā uz šo
jautājumu, būtu jāņem vērā. Otrkārt,
60. panta 3. punktā noteikts, ka pārskatīšanas
struktūra nevar līgumu atzīt par spēkā neesošu, pat ja
tā slēgšanas tiesības ir piešķirtas nelikumīgi, „ja
pārskatīšanas struktūra pēc visu attiecīgo aspektu
izvērtēšanas konstatē, ka īpaši svarīgi iemesli
saistībā ar vispārējām interesēm, pirmām
kārtām saistībā ar aizsardzības un drošības
interesēm, prasa saglabāt līguma sekas. (…) Nekādā
gadījumā līgumu neatzīst par spēkā neesošu, ja
šī spēkā neesamība nopietni apdraudētu tādas
plašākas aizsardzības vai drošības programmas
pastāvēšanu kopumā, kura ir būtiska dalībvalsts
drošības interesēm”. Visas
dalībvalstis, izņemot divas, ir iekļāvušas šo īpašo
noteikumu attiecībā uz līguma neatzīšanu par
spēkā neesošu. Sākotnējais
novērtējums liecina, ka dalībvalstu transponētie noteikumi
attiecībā uz pārskatīšanas procedūru, kopumā
ņemot, ir saderīgi ar direktīvu. Tāpēc Komisija cer, ka
publiskajam iepirkumam aizsardzības un drošības jomā
dalībvalstis piemēros efektīvus pārskatīšanas
noteikumus. V. Direktīvas ietekme uz dalībvalstu noteikumiem par
kompensācijām Agrākos
laikos 18 dalībvalstis, pērkot aizsardzības aprīkojumu
ārzemēs, īstenoja tādu politiku, saskaņā ar kuru
tās pieprasīja citu valstu piegādātājiem maksāt
kompensācijas. Parasti šo dalībvalstu
līgumslēdzējām iestādēm bija pienākums
pieprasīt šādas kompensācijas par iepirkumiem, kuru vērtība
pārsniedza zināmu robežu. Šādas prasības maksāt
kompensācijas ir ierobežojoši pasākumi, kas ir pretrunā
Līguma pamatprincipiem. Tās ir diskriminējošas pret citu
dalībvalstu uzņēmumiem, precēm un pakalpojumiem un
traucē preču un pakalpojumu brīvai apritei. Tādēļ
šādas kompensācijas apdraud direktīvas pareizu piemērošanu
un rada šķēršļus vienlīdzīgu konkurences
apstākļu izveidošanai Eiropas līmenī publiskajiem
iepirkumiem aizsardzības jomā. ES akti pieļauj tikai tās
kompensācijas, kuras pamatojas uz atkāpi, kas izriet no Līguma,
t.i., no LESD 346. panta 1. punkta b) apakšpunkta, proti, runa
ir par gadījumiem, kad dalībvalsts būtisko drošības
interešu aizsardzībai šāda kompensācijas prasība ir
nepieciešama. Tomēr attiecīgajai dalībvalstij atkāpes
piemērošana ir jāpamato par katru gadījumu atsevišķi. Komisija
ir cieši sadarbojusies ar attiecīgajām 18 dalībvalstīm,
lai palīdzētu tām atcelt vai pārskatīt noteikumus par
kompensācijām. Rezultātā lielākā daļa šo
dalībvalstu ir atcēlušas vai pārskatījušas savus tiesību
aktus. Dalībvalstis vairs nepieprasīs kompensācijas
sistemātiski, bet tikai īpašos gadījumos, kad tiks
izpildīti LESD 346. panta nosacījumi. Attiecīgo
dalībvalstu tiesību aktos tika izdarīti būtiski
grozījumi. Turklāt Eiropas Aizsardzības aģentūra un
dalībvalstis, kas ir šīs aģentūras locekles, ir
precizējušas, ka Rīcības kodeksu kompensāciju jomā var
piemērot tikai tām kompensācijām, kuras pamatojas uz
LESD 346. pantu. Turpmāk
Komisija pārbaudīs, vai šo grozījumu rezultātā
arī praksē notiks pārmaiņas. Komisija ir
pārliecināta, ka, lai izveidotu īstenu Eiropas aizsardzības
aprīkojuma tirgu, ir vajadzīga ātra un pakāpeniska
diskriminējošu kompensāciju prakses likvidēšana.
Tāpēc, ja šāda diskriminējoša prakse netiks likvidēta,
Komisija veiks attiecīgas darbības. Tā veiks attiecīgas
darbības arī tad, ja dalībvalstis kompensāciju jomā
saglabās noteikumus, kas acīmredzami nav saderīgi ar ES
tiesību aktiem. VI. Secinājums Direktīvas
mērķis ir izveidot Eiropas līmenī vienlīdzīgus
konkurences apstākļus, kas piemērojami visām
dalībvalstīm un visiem uzņēmumiem neatkarīgi no to
lieluma. Tagad publiskajam iepirkumam aizsardzības jomā piemēro
iekšējā tirgus noteikumus; attiecīgos atbrīvojumus
drīkst piemērot tikai izņēmuma gadījumos.
Tāpēc tagad dalībvalstīm jāpublisko
uzņēmējdarbības iespējas, jāpiemēro
saskaņotās procedūras un pakāpeniski jāatceļ
kompensācijas. Lielākajai
daļai dalībvalstu radās grūtības transponēt
direktīvu noteiktajā termiņā. Tomēr
sākotnēji dati liecina, ka 23 dalībvalstis, kuras
direktīvu ir transponējušas līdz 2012. gada jūlijam,
direktīvas noteikumus transponēja pareizi. It īpaši Komisija
uzskata, ka tas, ka daudzas dalībvalstis ir transponējušas arī
neobligātus noteikumus par apakšuzņēmumu līgumiem un
tādējādi ir izmantojušas papildu iespējas konkurences
stimulēšanai, ir pozitīvs signāls. Konsekventa
un pareiza direktīvas piemērošana ir vajadzīga, lai
stiprinātu Eiropas aizsardzības rūpniecisko un tehnoloģisko
bāzi. Tāpēc Komisija rūpīgi kontrolēs, kā
tiek piemēroti izņēmumi un atkāpes un kā tiek atceltas
kompensācijas. Kopumā ņemot, šis ziņojums neskar Komisijas
pilnvaras uzsākt pienākumu neizpildes procedūras pret
konkrētām dalībvalstīm, kuru īstenošanas pasākumi
neatbilst direktīvas noteikumiem. Turklāt
Komisija veltīs īpašu uzmanību tam, kā direktīva
ietekmēs aizsardzības tirgus atvērtību un Eiropas
aizsardzības rūpnieciskās bāzes dinamiskumu.
Saskaņā ar 73. panta 2. punktu Komisija līdz 2016. gada
21. augustam iesniegs Eiropas Parlamentam un Padomei attiecīgu
ziņojumu. Nav
izslēgts, ka iekšējā tirgus veicināšanai šajā
jomā būs vajadzīgas jaunas iniciatīvas, kurās būs
jāiesaistās visiem šā procesa dalībniekiem, proti, dalībvalstīm
un ražotājiem. No savas puses Komisija izveidoja darba grupu, kas
izskatīs dažādas Eiropas politikas virzienu attīstības
iespējas aizsardzības jomā. Šajā jautājumā
Komisija strādās kopā ar Eiropas Aizsardzības
aģentūru un cieši sadarbosies ar visām attiecīgajām
pusēm, lai nodrošinātu Eiropas centienu saskaņotību
jomā, kurai ir liela stratēģiskā nozīme visā
Eiropā. [1] OV L 216, 2009. gada 20. augusts, 76. lpp.,
(„direktīva”). [2] OV L 146, 2009. gada 10. jūnijs, 1. lpp. [3] OV L 134, 2004. gada 30. aprīlis, 1. lpp. [4] OV L 134, 2004. gada 30. aprīlis, 114. lpp. [5] Lēmums, ar ko nosaka tādu preču sarakstu
(ieroči, munīcija un militārais aprīkojums), kurām
piemēro Līguma 223. panta 1. punkta b) apakšpunkta
[tagad LESD 346. panta 1. punkta b) apakšpunkts] noteikumus
(dok. 255/58). 1958. gada 15. aprīļa protokols: dok. 368/58. [6] OV L 335, 2007. gada 20. decembris, 31. lpp.