EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52011DC0735
GREEN PAPER on the right to family reunification of third-country nationals living in the European Union (Directive 2003/86/EC)
GRØNBOG om retten for tredjelandsstatsborgere, der bor i EU, til familiesammenføring(direktiv 2003/86/EF)
GRØNBOG om retten for tredjelandsstatsborgere, der bor i EU, til familiesammenføring(direktiv 2003/86/EF)
/* KOM/2011/0735 endelig */
GRØNBOG om retten for tredjelandsstatsborgere, der bor i EU, til familiesammenføring(direktiv 2003/86/EF) /* KOM/2011/0735 endelig */
I. Indledning og formålet med grønbogen For indvandrere er familiesammenføring en
nødvendighed, hvis de skal have mulighed for at føre et familieliv. Siden 2003
har der været fælles indvandringsbestemmelser i EU, som regulerer betingelserne
for at udøve retten til familiesammenføring for tredjelandsstatsborgere på
EU-plan[1].
Direktivet fastlægger betingelserne for indrejse og ophold for familiemedlemmer,
der familiesammenføres med en tredjelandsstatsborger, der allerede opholder sig
lovligt i en medlemsstat. Direktivet finder ikke anvendelse på unionsborgere[2]. Da direktivet blev
vedtaget, blev det betragtet som første skridt i retning af harmonisering, og
det blev efter vedtagelsen kritiseret af ngo'er og akademikere på grund af det
temmelig lave harmoniseringsniveau. I løbet af de seneste år har nogle
medlemsstater samtidig indført restriktive regler og endog krævet en ændring af
direktivet[3]
for at kunne stille flere betingelser for familiesammenføringer. De hævder, at
sådanne ændringer er nødvendige for at kunne takle misbrug og bedre styre den
store mængde indvandrere. Familiesammenføringer tegner sig ganske
rigtigt for en stor, om end faldende[4]
andel af den lovlige indvandring. I begyndelsen af 2000'erne udgjorde
familiemigration - i medlemsstater med pålidelige data - angiveligt over
50 % af den samlede lovlige indvandring. I dag udgør denne andel i alt en
tredjedel af al indvandring til EU. Andelen er endnu mindre, hvis man alene ser
på personer omfattet af direktivet, dvs. tredjelandsstatsborgere, der familiesammenføres
med tredjelandsstatsborgere, hvilket svarer til omkring 500 000 migranter
på EU-plan og 21 % af alle opholdstilladelser[5]. Både i Stockholmprogrammet og den europæiske
pagt om indvandring og asyl identificeres familiesammenføring som et område,
hvor EU's politikker bør videreudvikles med særlig vægt på
integrationsforanstaltninger. Kommissionen identificerede selv i sin første
rapport om direktivets gennemførelse (KOM 2008/610)[6] problemer
med gennemførelsen i medlemsstaterne og mangler ved direktivet. På den ene
side nævnes der enkelte generelle eksempler på ukorrekt gennemførelse
(bestemmelserne om forenklede visumprocedurer, meddelelse af selvstændige
opholdstilladelser, hensyntagen til barnets tarv, domstolsprøvelse og
gunstigere bestemmelser for flygtninges familiesammenføring). På den anden side
konkluderes det i rapporten, at direktivet selv giver medlemsstaterne for store
skønsbeføjelser i anvendelsen af nogle af direktivets fravigelige bestemmelser
(frivillige bestemmelser), især vedrørende den mulige karensperiode,
indtægtskravet og de eventuelle integrationsforanstaltninger. I lyset af ovenstående finder Kommissionen det
nødvendigt at iværksætte en offentlig debat om familiesammenføring, som skal
belyse visse områder inden for direktivets anvendelsesområde[7], og det
er netop formålet med denne grønbog. Alle interessenter opfordres til at
besvare forskellige spørgsmål om, hvordan der kan skabes mere effektive
bestemmelser for familiesammenføring på EU-plan og tilvejebringes faktuelle
oplysninger om direktivets anvendelse for at understrege den kvalitative
vurdering. Direktivets formål, nemlig at fastlægge betingelserne for at udøve retten
til familiesammenføring og lette integrationen af tredjelandsstatsborgere,
der opfylder betingelserne i en given medlemsstat, bør ikke glemmes[8].
Kommissionen opfordrer navnlig medlemsstater, der har rapporteret om problemer
med misbrug af retten til familiesammenføring, til at specificere og kvantificere
dem, så de kan blive håndteret på en mere målrettet måde på EU-plan. Afhængigt af høringens resultat vil
Kommissionen beslutte, om der er behov for en konkret politisk opfølgning (f.eks.
ændring af direktivet, fortolkningsregler eller status quo). Et eventuelt
EU-instrument skal overholde bestemmelserne i chartret om grundlæggende
rettigheder og navnlig respektere privat- og familieliv, retten til at indgå
ægteskab, barnets rettigheder, princippet om ikke-forskelsbehandling samt andre
internationale forpligtelser. Kommissionen vil derfor sikre, at en eventuel
opfølgning gøres til genstand for en dybtgående vurdering af dens indvirkning
på grundlæggende rettigheder og dens overensstemmelse med chartret på linje med
"tjeklisten for grundlæggende rettigheder", som indgår i
Kommissionens strategi om den effektive gennemførelse af chartret om
grundlæggende rettigheder[9]. II. Spørgsmål til
interessenter 1. Anvendelsesområde 1.1 Hvem kan blive
referenceperson efter direktivet? Direktivet fastlægger to betingelser for at
kunne blive referenceperson: Referencepersonen skal være i besiddelse af en
opholdstilladelse med en gyldighedsperiode på mindst et år og have
velbegrundede forventninger om at opnå varig opholdstilladelse[10] (artikel
3, stk. 1)). Direktivet giver medlemsstaterne en vis fortolkningsmargen vedrørende
den anden betingelse, hvilket kan skabe retlig usikkerhed og betyde, at næsten
alle tredjelandsstatsborgere bliver udelukket fra direktivets
anvendelsesområde. Ud over disse to betingelser
giver artikel 8, stk. 1, medlemsstaterne mulighed for at indføre en
minimumsperiode for lovligt ophold (karensperiode) på højst tre år, før
familiesammenføringen kan finde sted. Det betyder, at der kan indgives en
ansøgning, men medlemsstaterne kan udskyde at give ret til familiesammenføring
indtil udløbet af den periode, der er fastlagt i deres lovgivning. Spørgsmål 1 Er disse kriterier (velbegrundede forventninger om at opnå varig opholdstilladelse på ansøgningstidspunktet som omhandlet i artikel 3 og en karensperiode, inden familiesammenføring kan finde sted som fastlagt i artikel 8) den korrekte tilgang og den bedste måde til at blive anerkendt som referenceperson? 1.2. Omfattede familiemedlemmer 1.2.1. Obligatoriske bestemmelser -
kernefamilien I henhold til direktivets artikel 4, stk. 1
(med forbehold af andre betingelser i direktivet) skal medlemsstaterne tillade
indrejse og ophold til "kernefamilien", dvs. referencepersonens
ægtefælle og referencepersonens eller ægtefællens mindreårige børn. Men selv
for denne kategori giver direktivet mulighed for visse begrænsninger. For så vidt angår ægtefællen, kan
medlemsstaterne i henhold til artikel 4, stk. 5, kræve, at referencepersonen og
dennes ægtefælle som et minimum skal være over en bestemt alder, uanset om
dette svarer til myndighedsalderen i den pågældende medlemsstat. Begrundelsen
for denne bestemmelse var bekymring over, at bestemmelserne for
familiesammenføring kunne misbruges til tvangsægteskaber. Det er dog vanskeligt
at vurdere, om dette er et reelt problem, og i givet fald hvor stort det er. Spørgsmål 2 Er det legitimt at have en minimumsalder for ægtefællen, der ikke er den samme som myndighedsalderen i en medlemsstat? Er der andre måder, hvorpå tvangsægteskaber i sammenhæng med familiesammenføring kan forhindres og hvis ja, hvilke? Findes der entydig dokumentation for problemet med tvangsægteskaber? Hvis ja, hvor stort er problemet da (statistik), og er det relateret til bestemmelserne om familiesammenføring (fastsættelse af en anden minimumsalder end myndighedsalderen)? For mindreårige børn giver direktivet
mulighed for yderligere to begrænsninger, begge i form af en
standstill-klausul. Den første (artikel 4, stk. 1, sidste led), ifølge hvilken
børn over 12 år, der ankommer uafhængigt af den øvrige familie, skal godtgøre,
at de opfylder integrationskriterierne,[11] er kun blevet anvendt af en medlemsstat.
Den anden mulige begrænsning (artikel 4, stk. 6) vedrører børn over 15 år, som
eventuelt skal rejse ind i en medlemsstat med en anden begrundelse end
familiesammenføring. Ingen medlemsstater har gennemført denne begrænsning. Spørgsmål 3 Er det relevant at bevare disse standstill-klausuler, som medlemsstaterne ikke anvender, f.eks. klausulen vedrørende børn over 15 år? 1.2.2. Frivillig bestemmelse - øvrige
familiemedlemmer Da direktivet kun forpligter medlemsstaterne
til at sikre familiesammenføring for kernefamilier, kan de frit beslutte, om de
ønsker at medtage andre familiemedlemmer i deres nationale lovgivning (artikel
4, stk. 3). Selvom dette kun er en frivillig bestemmelse, har over halvdelen af
medlemsstaterne valgt at medtage referencepersonens og/eller dennes ægtefælles
forældre. I den sammenhæng bør det bemærkes, at det følger af direktivets
betragtning 5, at medlemsstater, der anerkender ægteskaber mellem to personer
af samme køn i deres nationale familielovgivning, også skal gøre dette i deres
anvendelse af direktivet[12].
Efter samme logik gælder det, at når registrerede partnerskaber er anerkendt i
national familieret, og medlemsstaterne anvender direktivets frivillige
bestemmelse for registrerede partnere, skal de også gøre det for partnere af
samme køn. Spørgsmål 4 Er bestemmelserne for omfattede familiemedlemmer tilstrækkelige og brede nok til at tage hensyn til de forskellige definitioner af en familie som andet end kernefamilien? 2. betingelser for udøvelsen af retten til
familiesammenføring Direktivet pålægger ikke medlemsstaterne at
indføre betingelser for familiesammenføring såsom forskellige
integrationsforanstaltninger, men giver dem mulighed for det - tværtimod kan
andre betingelser for familiesammenføring ikke anvendes i EU. 2.1 Integrationsforanstaltninger Den frivillige bestemmelse (artikel 7, stk. 2)
betyder, at medlemsstaterne kan kræve, at tredjelandsstatsborgere efterkommer
givne integrationsforanstaltninger. Dette var en af de mest kontroversielle og
omdebatterede betingelser under forhandlingerne. I sin nuværende form
indeholder direktivet ikke nogen præcis angivelse af, hvad disse
integrationsforanstaltninger medfører, og hvordan de skal anvendes, og de
bruges kun i enkelte medlemsstater. Tre medlemsstater anvender disse
foranstaltninger som betingelse for indrejse på deres område og kræver, at
familiemedlemmer består en sprogtest og en prøve om viden om værtslandet, eller
at de underskriver en kontrakt, der forpligter dem til at følge kurser i
samfundsforhold og om nødvendigt sprogkurser efter indrejsen. Andre
medlemsstater kræver, at familiemedlemmer påtager sig visse forpligtelser efter
indrejse såsom deltagelse i integrationskurser, især sprogkurser. Hvorvidt integrationsforanstaltninger er
rimelige - som også nævnt i evalueringsrapporten - bør afhænge af, om de tjener
dette formål, dvs. integration, og om de overholder proportionalitets-[13] og
subsidiaritetsprincippet. Når der træffes afgørelse om ansøgninger om
familiesammenføring i relation til at bestå prøver, bør der tages hensyn til,
om der findes faciliteter (oversat materiale, kurser og lignende) til at
forberede dem, og om disse faciliteter er tilgængelige (leje, gebyrer osv.).
Der bør ligeledes tages hensyn til særlige omstændigheder (såsom bevislig
analfabetisme og sundhedsmæssige forhold). Den fornyede europæiske dagsorden for
integration af tredjelandsstatsborgere[14] indeholder specifikke anbefalinger til
medlemsstaterne, også vedrørende tilbud om sprogkurser, som afspejler
indvandreres forskellige behov på de forskellige stadier af
integrationsprocessen, herunder introduktionsprogrammer for nyankomne
indvandrere. Spørgsmål 5 Fremmer disse foranstaltninger integrationen effektivt? Hvordan kan de bedømmes i praksis? Hvilke integrationsforanstaltninger er de mest effektive i den sammenhæng? Ville det være hensigtsmæssigt med en yderligere fastlæggelse af disse foranstaltninger på EU-plan? Ville foranstaltninger forud for indrejse være en god idé? Hvis ja, hvordan kan man så sikre, at de ikke i praksis fører til uberettigede barrierer for familiesammenføring (såsom uforholdsmæssigt store gebyrer eller krav), og at der tages hensyn til den enkeltes situation såsom alder, analfabetisme, handicap, uddannelsesniveau o.l.? 2.2 Karensperiode i relation til
modtagelseskapacitet Artikel 8, andet led, indfører en specifik
undtagelse for de medlemsstater, hvis lovgivning tog hensyn til
modtagelseskapacitet på tidspunktet for direktivets vedtagelse. I henhold til
denne bestemmelse kan de indføre en karensperiode fra indgivelsen af
ansøgningen om familiesammenføring. I forbindelse med denne bestemmelse har
Domstolen præciseret, at der senest tre år efter indgivelse af en ansøgning
skal udstedes en opholdstilladelse, hvis betingelserne er opfyldt[15]. Med andre ord kan modtagelseskapacitet være en
af de faktorer, der skal tages hensyn til i bedømmelsen af en ansøgning, men
den kan ikke fortolkes som en tilladelse til at indføre et kvotesystem eller en
treårig karensperiode uden hensyn til de specifikke omstændigheder ved de
enkelte sager. Denne undtagelse benyttes kun af en medlemsstat. Spørgsmål 6 Er det i anvendelsen af direktivet nødvendigt og berettiget at bevare en sådan undtagelse, så der er mulighed for at indføre en treårig karensperiode fra indgivelsen af ansøgningen? 3. Familiemedlemmers indrejse og ophold Medlemsstaterne skal give familiemedlemmer en
første opholdstilladelse med en gyldighedsperiode på mindst et år (artikel 13,
stk. 2). Det bestemmes også, at gyldighedsperioden for opholdstilladelser, der
udstedes til familiemedlemmer, i princippet ikke må være længere end til
udløbsdatoen for referencepersonens opholdstilladelse (artikel 13, stk. 3). Der opstår et problem med gennemførelsen af disse bestemmelser, hvis den
resterende gyldighedsperiode for referencepersonens opholdstilladelse er under
et når, når familiemedlemmets opholdstilladelse udstedes. I så fald kan disse
to bestemmelser stride mod hinanden med specifikt hensyn til det tilfælde, hvor
referencepersonens opholdstilladelse allerede er ved at blive forlænget. Spørgsmål 7 Bør der i disse specifikke bestemmelser tages hensyn til den situation, hvor den resterende gyldighedsperiode for referencepersonens opholdstilladelse er under et når, men skal forlænges? 4. Asylrelaterede spørgsmål 4.1 Udelukkelse fra subsidiær
beskyttelse Tredjelandsstatsborgere med subsidiær
beskyttelsesstatus er udelukket fra/falder ikke ind under dette direktivs
anvendelsesområde i medfør af artikel 3, stk. 2, litra b). I Stockholmprogrammet
opfordres der imidlertid til at indføre en ensartet beskyttelsesstatus som en
af hovedmålsætningerne for indførelsen af det europæiske asylsystem, baseret på
det forhold at flygtninge og personer med subsidiaritetsbeskyttelse har samme
beskyttelsesbehov. Målet er derfor at øge tilnærmelsen mellem personer med
subsidiaritetsbeskyttelsesstatus og flygtninges rettigheder som fremhævet i det
omarbejdede anerkendelsesdirektiv[16].
Det rejser spørgsmålet, om en sådan tilnærmelse også bør ske med hensyn til
familiesammenføring, hvilket ville nødvendiggøre en tilpasning af direktivets
anvendelse på juridiske personer. Spørgsmål 8 Bør familiesammenføring for tredjelandsstatsborgere med subsidiaritetsbeskyttelsesstatus være omfattet af direktivet om familiesammenføring? Bør tredjelandsstatsborgere med subsidiaritetsbeskyttelsesstatus være omfattet af de gunstigere bestemmelser i direktivet om familiesammenføring, der fritager flygtninge fra at opfylde visse krav (bolig, sygeforsikring og faste indtægter)? 4.2 Øvrige spørgsmål vedrørende
asyl Direktivet opstiller gunstigere bestemmelser
for flygtninge (kapitel V). Medlemsstaterne kan dog begrænse anvendelsen af
disse gunstigere bestemmelser til bestemte situationer. F.eks. kan de begrænse
det til de flygtninge, hvis familiemæssige tilknytning allerede bestod inden
deres indrejse (artikel 9, stk. 2) eller til ansøgninger om
familiesammenføring, der indgives inden for en periode på tre måneder efter, at
der er givet status som flygtning (artikel 12, stk. 1). Med disse muligheder
for begrænsninger tages der ikke hensyn til den enkelte flygtnings specifikke
situation. Flygtninge står over for praktiske problemer, der skyldes deres
specifikke situation, som ikke er de samme som andre tredjelandsstatsborgeres
problemer, f.eks. problemer med at opretholde kontakten med de
familiemedlemmer, der er blevet tilbage i oprindelseslandet. Desuden har
flygtninge måske længe levet i eksil, eller de har boet på en medlemsstats
område, hvor de har ventet på resultatet af asylproceduren og måske stiftet
familie i mellemtiden. Flygtninge lever måske i uvidenhed om
familiemedlemmer, der stadig er i live eller ikke kan oplyse om, hvor de
befinder sig eller afgive den nødvendige dokumentation til en ansøgning om
familiesammenføring inden for et kort tidsrum, efter at de har fået
beskyttelsesstatus. Måske har deres familiemedlemmer gennemlevet
tilsvarende situationer med konflikter, traumer og store afsavn. Visse aspekter
bør derfor tages op til fornyet overvejelse i denne sammenhæng - især for at
kunne vurdere, om disse muligheder for begrænsninger bør udgå af direktivet. Spørgsmål 9 Skal medlemsstaterne fortsat kunne begrænse anvendelsen af direktivets gunstigere bestemmelser til flygtninge, hvis familiemæssige tilknytning allerede bestod inden deres indrejse til en medlemsstats område? Skal bredere kategorier af familiemedlemmer, som flygtningen forsørger, være sikret ret til familiesammenføring, og i givet fald i hvilket omfang? Skal flygtninge fortsat fremlægge dokumentation for, at de opfylder kravene til bolig, sygeforsikring og faste indtægter, hvis der ikke indsendes en ansøgning om familiesammenføring inden for tre måneder efter, at der er givet status som flytning? 5. Svig, misbrug og procedurespørgsmål 5.1 Samtaler og undersøgelser Direktivets artikel 5, stk. 2, giver mulighed
for at afholde samtaler og gennemføre andre undersøgelser, som skønnes
nødvendige. En række medlemsstater har indført muligheden for at foretage
dna-test for at bevise, at der består et slægtskabsforhold. Der står ikke noget
i direktivet om denne form for dokumentation. Kommissionen har fastslået, at
disse samtaler og andre undersøgelser for at være tilladt i henhold til EU’s
lovgivning skal være forholdsmæssige, dvs. ikke at gøre retten til familiesammenføring
virkningsløs, og overholde grundlæggende rettigheder, navnlig retten til et
privat- og familieliv. Spørgsmål 10 Foreligger der klar dokumentation for problemer med svig? Hvor alvorligt er problemet (statistik)? Kan bestemmelser om samtaler og undersøgelser, herunder dna-test, bidrage til at løse dem? Vil det være hensigtsmæssigt at regulere disse samtaler eller undersøgelser mere specifikt på EU-plan? Hvilke form for regler bør i givet fald overvejes? 5.2 Proformaægteskaber Proformaægteskaber er et specifikt eksempel på
svig, som medlemsstaterne bør bekæmpe. Ud over direktivets generelle
procedurebestemmelser giver artikel 16, stk. 4, mulighed for at foretage
punktuelle kontroller, hvis der foreligger begrundet mistanke om svig eller
proformaægteskab. Sådanne bestemmelser findes i alle de nationale
systemer. I forbindelse med et EU-finansieret projekt er der således indsamlet
oplysninger om praksis i medlemsstaterne[17]. Alligevel er det vanskeligt at vurdere, om
det er et stort problem for medlemsstaterne, og om det hænger sammen med
direktivet. Spørgsmål 11 Foreligger der klar dokumentation for problemer med proformaægteskaber? Findes der statistik for sådanne ægteskaber (hvis de bliver opdaget)? Hænger de sammen med direktivets bestemmelser? Kan direktivets bestemmelser om punktuelle kontroller gennemføres mere effektivt og hvis ja, hvordan? 5.3 Gebyrer I øjeblikket findes der ingen harmonisering på
EU-plan med hensyn til de gebyrer, der skal betales i forbindelse med
familiesammenføringer (ansøgningsgebyr, gebyr for visum og opholdstilladelse og
andre lignende udgifter til at opfylde betingelserne såsom sprogtest forud for
afrejsen, hvis sådanne findes, osv.). For høje gebyrer kan underminere
direktivets virkning, fordi det kan være en hindring for retten til
familiesammenføring. Fordi der ikke findes EU-bestemmelser på dette område, er
gebyrniveauet endog meget forskelligt i medlemsstaterne. Spørgsmål 12 Bør administrationsgebyrer i forbindelse med proceduren reguleres? Hvis ja, skal det da være i form af sikkerhedsklausuler, eller skal der indføres mere detaljerede bestemmelser? 5.4 Procedurens varighed - frist
for afgivelse af den administrative afgørelse Ansøgningsproceduren for familiesammenføringer
kan være temmelig langvarig. Direktivet fastlægger en absolut tidsfrist for,
hvornår ansøgeren skal have skriftlig meddelelse om afgørelsen. Meddelelsen om
afgørelsen skal gives senest ni måneder efter ansøgningsdatoen (artikel 5, stk.
4). Medlemsstaterne kan dog forlænge tidsfristen i særlige tilfælde, hvis
behandlingen af en ansøgning er kompliceret. I praksis er disse frister
gennemsnitligt tre måneder i kombination med forlængelsesklausulen. Spørgsmål 13 Er den administrative tidsfrist i direktivet for behandling af ansøgningen rimelig? 5.5 Horisontale bestemmelser Direktivet indeholder to obligatoriske,
horisontale bestemmelser. I henhold til artikel 5, stk. 5, skal medlemsstaterne
i behandlingen af en ansøgning tage behørigt hensyn til mindreårige børns tarv.
Denne bestemmelse er i tråd med artikel 24, stk. 2, i chartret om grundlæggende
rettigheder og artikel 3, stk. 1, i FN’s konvention om børns rettigheder, der
indeholder en forpligtelse til at tage hensyn til barnets tarv i alle
handlinger vedrørende børn og stemmer ligeledes overens med chartrets artikel
24, stk. 3, der omhandler behovet for, at barnet regelmæssigt skal have
forbindelse med begge forældre. Domstolen har lagt særlig vægt på disse
bestemmelser i chartret og på artikel 5, stk. 5, i den relevante retspraksis[18]. Som det
fremgår af rapporten om direktivets gennemførelse, har mange medlemsstater dog
kun gennemført denne bestemmelse i form af en generel henvisning til andre
internationale instrumenter (f.eks. den europæiske menneskerettighedskonvention
og FN’s konvention om børns rettigheder)[19]. Den anden horisontale bestemmelse - i artikel
17 - er en forpligtelse til at tage behørigt hensyn til arten og holdbarheden
af vedkommendes familiemæssige tilknytning og til, hvor længe vedkommende har
opholdt sig i medlemsstaten, samt til, om der er familiemæssig, kulturel eller
social tilknytning til hjemlandet. Denne bestemmelse forpligter med andre ord
medlemsstaterne til at foretage individuelle undersøgelser af hver enkelt sag,
således som Domstolen specifikt erindrer om i sin retspraksis[20]. Spørgsmål 14 Hvordan kan anvendelsen af disse horisontale bestemmelser lettes og sikres i praksis? 6. Konklusion og
opfølgning Kommissionen ønsker at iværksætte en bred
diskussion blandt alle relevante interessenter. Alle EU-institutioner,
nationale, regionale og lokale myndigheder, kandidatlande, tredjelandspartnere,
statslige og ikke-statslige organisationer, alle statslige aktører og private
tjenesteudbydere, der arbejder med familiemedlemmer, den akademiske verden,
arbejdsmarkedets parter, civilsamfundsorganisationer og enkeltpersoner
inviteres til at besvare ovenstående spørgsmål. Kommissionen planlægger at afholde en
offentlig høring. Som led i forberedelserne inviterer Kommissionen alle
interesserede parter til at indsende deres besvarelser skriftligt inden den 1.
marts 2012 til: Kontoret for indvandring og integration -
"Grønbog om familiesammenføring" Generaldirektoratet for Indre Anliggender Europa-Kommissionen 1049 Bruxelles
Belgien e-mail: HOME-family-reunification-green-paper@ec.europa.eu Alle relevante bidrag offentliggøres på
webportalen "Your Voice in Europe" http://ec.europa.eu/yourvoice/consultations/index_da.htm
Bilag: Familiesammenføringer i tal Samlet antal opholdstilladelser udstedt til
tredjelandsstatsborgere, der familiesammenføres med ikke-unionsborgere
(familiemæssige forhold sammenholdt med samlet antal opholdstilladelser udstedt
til tredjelandsstatsborgere (alle årsager)) || Antal familierelaterede første opholdstilladelser udstedt til tredjelandsstatsborgere, der familiesammenføres med ikke-unionsborgere || Samlet antal første opholdstilladelser udstedt til tredjelandsstatsborgere, alle årsager || Andel af opholdstilladelser udstedt til tredjelandsstatsborgere, der familiesammenføres med ikke-unionsborgere ud af samlede antal første opholdtilladelser udstedt til tredjelandsstatsborgere LAND/ÅR || 2008 || 2009 || 2010 || 2008 || 2009 || 2010 || 2008 || 2009 || 2010 Belgien || 7 333 || 8 596 || 9 997 || 46 201 || 58 939 || 67 653 || 15,9 || 14,6 || 14,8 Bulgarien || 1 480 || 1 482 || 1 725 || 3 933 || 4 385 || 4 051 || 37,6 || 33,8 || 42,6 Tjekkiet || 9 712 || 8 281 || 13 398 || 61 350 || 27 539 || 34 653 || 15,8 || 30,1 || 38,7 Danmark || : || 1 410 || 1 490 || 31 655 || 30 255 || 28 576 || : || 4,7 || 5,2 Tyskland || 29 215 || 29 761 || 28 200 || 114 289 || 121 954 || 117 202 || 25,6 || 24,4 || 24,1 Estland || : || : || : || 3 884 || 3 777 || 2 647 || : || : || : Irland || 456 || 568 || 300 || 28 926 || 25 509 || 22 235 || 1,6 || 2,2 || 1,3 Grækenland || 18 684 || 19 570 || 13 398 || 40 411 || 45 148 || 33 623 || 46,2 || 43,3 || 39,8 Spanien || 103 640 || 82 521 || 89 905 || 399 827 || 290 813 || 257 918 || 25,9 || 28,4 || 34,9 Frankrig || 32 333 || 29 607 || 29 400 || 188 723 || 193 500 || 194 973 || 17,1 || 15,3 || 15,1 Italien || 60 134 || 70 904 || 160 200 || 550 226 || 506 833 || 589 988 || 10,9 || 14,0 || 27,2 Cypern || 1 || 1 || 741 || 25 156 || 25 638 || 19 139 || 0,0 || 0,0 || 3,9 Letland || 1 498 || 414 || 413 || 7 706 || 2 304 || 2 329 || 19,4 || 18,0 || 17,7 Litauen || 641 || 764 || 691 || 5 298 || 2 659 || 1 861 || 12,1 || 28,7 || 37,1 Luxembourg || : || : || : || : || : || : || : || : || : Ungarn || 5 337 || 1 144 || 1 349 || 37 486 || 14 289 || 14 601 || 14,2 || 8,0 || 9,2 Malta || 172 || 61 || 30 || 4 989 || 3 682 || 2 763 || 3,4 || 1,7 || 1,1 Nederlandene || : || : || : || 62 589 || 56 489 || 54 478 || : || : || : Østrig || 7 891 || 7 651 || 7 838 || 21 783 || 28 035 || 30 596 || 36,2 || 27,3 || 25,6 Polen || 8 805 || 8 549 || 598 || 40 907 || 33 427 || 101 574 || 21,5 || 25,6 || 0,6 Portugal || 17 087 || 11 036 || 11 967 || 63 715 || 46 324 || 37 010 || 26,8 || 23,8 || 32,3 Rumænien || 1 216 || 1 261 || 910 || 19 354 || 15 380 || 10 218 || 6,3 || 8,2 || 8,9 Slovenien || 0 || 2 110 || 2 231 || 29 215 || 15 759 || 7 537 || 0,0 || 13,4 || 29,6 Slovakiet || 619 || 640 || 697 || 8 025 || 5 336 || 4 373 || 7,7 || 12,0 || 15,9 Finland || 4 915 || 4 304 || 4 302 || 21 873 || 18 034 || 19 210 || 22,5 || 23,9 || 22,4 Sverige || 35 050 || 36 325 || 25 358 || 84 144 || 91 337 || 74 931 || 41,7 || 39,8 || 33,8 Det Forenede Kongerige || 106 538 || 96 341 || 103 187 || 633 170 || 671 324 || 732 208 || 16,8 || 14,4 || 14,1 EU[21] || 452 757 || 423 301 || 508 325 || 2 534 835 || 2 338 669 || 2 466 347 || 17,9 || 18,1 || 20,6 Kilde: Eurostat Data fra år før 2008 er ikke tilgængelige, da
dataindsamling om opholdstilladelser først blev indført med forordning (EF) nr.
862/2007 med 2008 som første referenceår. Estland og Nederlandene har ikke
fremsendt data for første opholdstilladelser udstedt til
tredjelandsstatsborgere, der familiesammenføres med ikke-unionsborgere, da
disse data ikke kan udskilles fra andre opholdstilladelser, der udstedes af
familiemæssige årsager. Danmark har ikke indsendt data for 2008. Luxembourg har
ikke indsendt data for 2008-2010. Den relativt lave andel af opholdstilladelser,
der udstedes af familiemæssige årsager, i forhold til andre opholdstilladelser
skyldes, at denne statistik kun dækker familiesammenføringsscenariet og ikke
omfatter familiemedlemmer til tredjelandsstatsborgere, der sammenføres med unionsborgere.
Antal første opholdstilladelser udstedt til
tredjelandsstatsborgere, der familiesammenføres med ikke-unionsborgere af
familiemæssige årsager, fordelt på type familiemedlem. ÅRSAG || Familiemæssige årsager: Person, der sammenføres med en ikke-unionsborger || LAND/ÅR - 2010 || I alt || Ægtefælle/ samlever, der sammenføres med en ikke-unionsborger || Barn, der sammenføres med en ikke-unionsborger || Andet familiemedlem, der sammenføres med en ikke-unionsborger || Belgien || 9 997 || 4 157 || 5 831 || 9 || Bulgarien || 1 725 || : || : || : || Tjekkiet || 13 398 || 4 547 || 7 626 || 1 225 || Danmark || 1 490 || 600 || 890 || 0 || Tyskland || 28 200 || 11 912 || 15 895 || 393 || Estland || : || : || : || : || Irland || 300 || 112 || 117 || 71 || Grækenland || 13 398 || 4 044 || 9 354 || 0 || Spanien || 89 905 || 19 140 || 69 099 || 1 666 || Frankrig || 29 400 || : || : || : || Italien || 160 200 || 67 509 || 70 336 || 22 355 || Cypern || 741 || : || : || : || Letland || 413 || 254 || 78 || 81 || Litauen || 691 || : || : || : || Luxembourg || : || : || : || : || Ungarn || 1 349 || 0 || 794 || 555 || Malta || 30 || 2 || 21 || 7 || Nederlandene || : || : || : || : || Østrig || 7 838 || : || : || : || Polen || 598 || 291 || 286 || 21 || Portugal || 11 967 || 916 || 1 013 || 10 038 || Rumænien || 910 || 424 || 429 || 57 || Slovenien || 2 231 || : || : || : || Slovakiet || 697 || 401 || 75 || 0 || Finland || 4 302 || 1 576 || 2 497 || 229 || Sverige || 25 358 || 18 223 || 6 938 || 197 || Det Forenede Kongerige || 103 187 || : || : || : || [1] Direktiv
2003/86 om ret til familiesammenføring, i det følgende benævnt
"direktivet". [2] Familiesammenføring
for unionsborgere og deres familiemedlemmer, der er tredjelandsstatsborgere, er
omfattet af EU-lovgivning gennem direktiv 2004/38/EF. Dette direktiv dækker dog
kun tilfælde, hvor en unionsborger flytter til, opholder eller har opholdt sig
i en anden medlemsstat end den, hvori han/hun er statsborger, og dennes
familiemedlem, der er tredjelandsstatsborger, bliver familiesammenført med
eller ledsager førstnævnte. [3] Rapport -
Nederlandenes holdning til EU's indvandringspolitik. [4] Dette
fald hænger sandsynligvis delvist sammen med de nylige politiske ændringer i
medlemsstater, der har indført strengere betingelser. Formålet med disse
politiske ændringer er angiveligt at skabe en bedre styring af indvandringen,
men skaber tvivl om den anerkendte ret til familiesammenføring som fastsat i
direktivet, der for indeværende sikrer det samme mindstemål af retsgaranti i
hele EU. [5] EUROSTAT
- Der henvises til specifikke tal i bilaget. Data for Estland, Luxembourg og
Nederlandene ikke tilgængelige. [6] http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2008:0610:FIN:da:PDF.
[7] Denne høring vedrører
f.eks. ikke områder i tilknytning til direktiv 2004/38/EF om
unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit
på medlemsstaternes område. [8] Jf.
direktivets betragtning 4. [9] KOM(2010)573
endelig af 19.10.2010; jf. også Operational Guidance on taking account of
Fundamental Rights in Commission Impact Assessments, SEK(2011) 567 endelig af
6.5.2011. [10] I
overensstemmelse med det indledende arbejde var tanken bag denne betingelse, at
retten til familiesammenføring ikke ville være åben for personer, som kun
opholder sig midlertidigt i en medlemsstat uden mulighed for at få forlænget
deres opholdstilladelse. [11] Jf. side 5
i rapporten (KOM 2008/610). [12] "Medlemsstaterne
bør gennemføre bestemmelserne i dette direktiv uden forskelsbehandling på grund
af køn, race, farve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog,
religion eller ideologi, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til
et nationalt mindretal, formue, fødsel, handicap, alder eller seksuel
orientering." [13] Yderligere
oplysninger findes i rapportens punkt 4.3.4. [14] KOM(2011)
455 endelig, vedtaget den 19.7.2011. [15] C-540/03,
præmis 100 og 101. [16] Minimumsstandarder
for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som berettigede til
international beskyttelse, deres status og indholdet af en sådan beskyttelse
(omarbejdning) KOM(2009) 0551. [17] ARGO,
projekt, et handlingsprogram om samarbejde om at bekæmpe misbrug af EU’s
administrative statutter (Cooperation in the combat against abuse or misuse of
EU administrative statutes), der også vedrørte proformaægteskaber og bl.a.
understregede behovet for at indføre en fælles database og en fælles strategi
for, hvordan man skal håndtere disse proformaægteskaber. [18] Domstolen,
C-540/03. [19] KOM(2008)
610, s 11. [20] Domstolen,
C-540/03 og C-578/08. [21] EU-lande i
alt, minus de medlemsstater, for hvilke der ikke foreligger data.