COMISIA EUROPEANĂ
Bruxelles, 12.5.2021
COM(2021) 236 final
COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR EMPTY
Orientări strategice pentru o acvacultură mai sustenabilă și mai competitivă în UE pentru perioada 2021-2030
{SWD(2021) 102 final}
1.NECESITATEA UNEI NOI STRATEGII A UE PENTRU ACVACULTURĂ
Pactul verde european și Strategia „De la fermă la consumator” subliniază potențialul alimentelor de origine marină obținute din acvacultură ca sursă de proteine pentru alimente și furaje cu o amprentă de carbon redusă, care joacă un rol important în construirea unui sistem alimentar sustenabil. De asemenea, Strategia „De la fermă la consumator” stabilește obiective specifice pentru acvacultură, în special reducerea vânzărilor de substanțe antimicrobiene și o creștere semnificativă a acvaculturii ecologice.
Acvacultura creează locuri de muncă și oportunități de dezvoltare economică în comunitățile costiere și rurale ale UE. Acest sector poate contribui și la: decarbonizarea economiei; combaterea schimbărilor climatice și atenuarea impactului acestora; reducerea poluării; o mai bună conservare a ecosistemelor (în concordanță cu obiectivele strategiei în domeniul biodiversității și cu obiectivul ambițios de reducere a poluării la zero pentru un mediu fără substanțe toxice) și poate face parte dintr-o gestionare mai circulară a resurselor. Prin urmare, o abordare strategică și pe termen lung pentru creșterea durabilă a acvaculturii din UE este în prezent mai relevantă decât oricând. Această abordare ar trebui, de asemenea, să stabilească modalitățile de redresare a sectorului acvaculturii din UE în urma crizei provocate de pandemia de COVID-19 și să asigure sustenabilitatea și reziliența pe termen lung a acestuia.
În Regulamentul privind politica comună în domeniul pescuitului s-a solicitat deja o abordare strategică coordonată a UE pentru a sprijini creșterea sectorului acvaculturii din UE, asigurând, în același timp, sustenabilitatea sa economică, ecologică și socială. În pofida progreselor realizate datorită „metodei deschise de coordonare” prevăzute de regulament, precum și finanțării din partea UE, sectorul acvaculturii este încă departe de a-și atinge întregul potențial în ceea ce privește creșterea și satisfacerea cererii tot mai mari pentru alimente de origine marină mai sustenabile. UE importă peste 70 % din alimentele de origine marină pe care le consumă. În ansamblu, produsele de acvacultură (inclusiv importurile) reprezintă 25 % din consumul de alimente de origine marină din UE, în timp ce produsele de acvacultură din UE reprezintă doar 10 % din consumul UE. Acvacultura din UE reprezintă mai puțin de 2 % din producția din acvacultură la nivel mondial. Producția din acvacultură a UE rămâne foarte concentrată atât la nivelul statelor membre ale UE, cât și în ceea ce privește speciile de crescătorie, astfel încât există un potențial semnificativ pentru diversificare. În comparație cu acvacultura din alte țări, acvacultura din UE face obiectul unora dintre cele mai stricte cerințe reglementare în materie de calitate, sănătate și mediu. Dar chiar și așa, acvacultura din UE poate în continuare să își îmbunătățească performanța de mediu și, prin urmare, să contribuie la obiectivele Pactului verde european și ale strategiilor conexe.
Prezenta comunicare revizuiește orientările strategice ale Comisiei pentru dezvoltarea sustenabilă a acvaculturii în UE, adoptate în 2013. Aceste orientări au constituit pilonul principal al coordonării strategice a politicii în domeniul acvaculturii în UE. Până în 2015, pe baza acestor orientări, statele membre ale UE au adoptat planuri strategice naționale multianuale pentru acvacultură. Punerea în aplicare a acestor planuri strategice naționale multianuale a fost sprijinită prin schimbul de bune practici între statele membre ale UE facilitat de Comisie și prin finanțarea acordată în cadrul Fondului european pentru pescuit și afaceri maritime (FEPAM) și al altor fonduri ale UE.
Comisia a invitat statele membre ale UE să își revizuiască planurile strategice naționale multianuale, luând în considerare consultările privind noile orientări stabilite în prezenta comunicare. Viitorul Fond european pentru afaceri maritime, pescuit și acvacultură (FEAMPA) va continua să ofere sprijin statelor membre ale UE pentru a contribui la punerea în aplicare a viziunii strategice pentru acest sector, astfel cum se reflectă în planurile strategice naționale multianuale și în programele lor operaționale, inclusiv prin acțiuni la nivel local.
2.NOILE ORIENTĂRI STRATEGICE
Pactul verde european este noua strategie de creștere a UE și vizează stimularea economiei și crearea de locuri de muncă, accelerând, în același timp, tranziția verde într-un mod eficient din punct de vedere al costurilor. Orientările strategice stabilite în prezenta comunicare au scopul de a oferi o viziune comună statelor membre ale UE și tuturor părților interesate relevante pentru dezvoltarea în continuare a acvaculturii din UE într-un mod care să contribuie la această strategie de creștere. În special, prezentele orientări vizează să contribuie la construirea unui sector al acvaculturii în UE care: (i) este competitiv și rezilient; (ii) asigură aprovizionarea cu alimente nutritive și sănătoase; (iii) reduce dependența UE de importurile de alimente de origine marină; (iv) creează oportunități economice și locuri de muncă; și (v) devine o referință globală în materie de sustenabilitate. De asemenea, orientările ar trebui să ajute consumatorii din UE să facă alegeri în cunoștință de cauză în privința produselor de acvacultură sustenabile și să asigure condiții de concurență echitabile pentru produsele de acvacultură comercializate în UE. Mai mult, prezentele orientări ar trebui să contribuie la îndrumarea utilizării numeroaselor instrumente și fonduri disponibile pentru a susține acvacultura din UE, precum și pentru a sprijini punerea în aplicare a legislației UE aplicabile.
Îndeplinirea acestei viziuni va necesita abordarea diferitelor provocări și oportunități ale sectorului acvaculturii din UE pentru a atinge următoarele obiective interdependente:
(1)consolidarea rezilienței și competitivității;
(2)participarea la tranziția verde;
(3)asigurarea acceptării sociale și a informării consumatorilor și
(4)îmbunătățirea cunoștințelor și a inovării.
Prezenta comunicare oferă orientări generale privind abordarea acestor provocări și oportunități. Anexa la prezenta comunicare propune, de asemenea, acțiuni specifice ale Comisiei, ale statelor membre ale UE și ale Consiliului consultativ pentru acvacultură în vederea realizării de progrese în toate domeniile identificate.
Ori de câte ori este necesar, prezenta comunicare va face trimitere la provocările și oportunitățile specifice din sectorul conchilioculturii și al acvaculturii în ape dulci, datorită caracteristicilor lor specifice. Ca o continuare a Strategiei „De la fermă la consumator”, Comisia lucrează, de asemenea, la o inițiativă separată și specifică pentru a sprijini producția, consumul în condiții de siguranță și utilizarea inovatoare a algelor. Această inițiativă va viza provocările și oportunitățile legate de cultura algelor și va propune acțiuni concrete
.
Prezenta comunicare a fost elaborată în strânsă consultare cu statele membre ale UE și cu părțile interesate, în special cu cele reprezentate în Consiliul consultativ pentru acvacultură. De asemenea, aceasta ia în considerare rezultatele unei consultări publice. În plus, prezenta comunicare ține seama de opiniile exprimate de Parlamentul European cu privire la dezvoltarea acvaculturii în UE.
2.1.Consolidarea rezilienței și competitivității
Există două condiții favorizante esențiale pentru ca sectorul acvaculturii din UE să se dezvolte ca un sector rezilient și competitiv: accesul la spațiu și apă; și un cadru de reglementare și administrativ transparent și eficient. În evaluarea intermediară a metodei deschise de coordonare s-a concluzionat că, în pofida progreselor înregistrate în unele state membre de la adoptarea orientărilor strategice din 2013, sunt necesare eforturi suplimentare în ambele domenii. În ceea ce privește reziliența, două aspecte reprezintă o provocare deosebită pentru sectorul acvaculturii: gestionarea riscurilor legate de sănătatea animală și umană (în special, dar nu exclusiv, în creșterea moluștelor) și impactul schimbărilor climatice. În special pentru acvacultura în ape dulci, prădătorii și seceta reprezintă, de asemenea, o provocare în ceea ce privește rentabilitatea. Organizarea producătorilor și a piețelor, precum și controlul și combaterea fraudei, sunt, de asemenea, instrumente importante pentru a asigura reziliența și competitivitatea sectorului acvaculturii din UE. În cele din urmă, sectorul poate fi, de asemenea, mai competitiv prin diversificarea în continuare a producției din acvacultura UE și prin adăugarea de valoare produselor de acvacultură.
2.1.1.Accesul la spațiu și apă
Apa devine o resursă limitată din cauza schimbărilor climatice. De asemenea, există o concurență din ce în ce mai mare atât pentru spațiu, cât și pentru accesul la apă între diferitele activități economice, inclusiv acvacultura. Amenajarea coordonată a teritoriului, cu implicarea timpurie a părților interesate relevante, este, prin urmare, esențială. Această amenajare a teritoriului poate asigura alocarea spațiului și a apei între diferite activități, protejând în același timp ecosistemele. Statele membre ale UE au înregistrat deja unele progrese în ceea ce privește integrarea activităților de acvacultură în planurile lor de amenajare a spațiului maritim, în conformitate cu Directiva privind amenajarea spațiului maritim. Cu toate acestea, multe dintre aceste planuri sunt abia pe cale să intre în vigoare, iar rezultatele lor în ceea ce privește acvacultura rămân a fi analizate. În plus, sunt necesare progrese suplimentare în ceea ce privește alte aspecte ale amenajării spațiului și accesului la apă pentru activitățile de acvacultură.
Amenajarea coordonată a teritoriului ar trebui să cuprindă nu numai acvacultura marină, inclusiv apele de tranziție (salmastre), ci și acvacultura în ape dulci, precum și acvacultura terestră (sisteme de acvacultură cu recirculare, RAS). De asemenea, ar trebui să anticipeze dezvoltarea acvaculturii offshore, acolo unde condițiile naturale o permit
. Ar trebui să se acorde o atenție deosebită dezvoltării acvaculturii cu un impact mai redus asupra mediului (cum ar fi combinarea anumitor tipuri de creștere pentru a reduce și mai mult emisiile de nutrienți și de materii organice în mediu) și integrării activităților de acvacultură adecvate (în special a celor care oferă servicii ecosistemice) în zonele protejate, cum ar fi zonele Natura 2000. Amenajarea teritoriului ar trebui să asigure întotdeauna punerea în aplicare a legislației UE relevante și să pună la dispoziție zone speciale pentru acvacultura ecologică și producția de moluște. Amenajarea ar trebui să țină seama, de asemenea, de adaptarea acvaculturii la schimbările climatice, precum și de potențialul anumitor tipuri de acvacultură de a atenua impactul schimbărilor climatice (de exemplu, captarea carbonului sau conservarea ecosistemelor care oferă protecție împotriva fenomenelor meteorologice extreme).
Amenajarea teritoriului ar trebui să se bazeze pe desemnarea zonelor adecvate pentru acvacultură printr-un proces care implică coordonarea între diferitele autorități relevante de la diferite niveluri. Acest proces ar trebui să înceapă cu cartografierea zonelor de acvacultură existente și potențiale într-un mod care să fie în concordanță cu planificarea ecologică existentă (inclusiv planurile de management al bazinelor hidrografice). O astfel de cartografiere ar trebui să includă un proces de identificare a potențialului de refacere a instalațiilor de acvacultură abandonate sau de transformare a instalațiilor industriale existente în instalații de acvacultură. De asemenea, ar trebui să încerce să promoveze sinergii între diferitele activități și utilizări multiple ale spațiului, cum ar fi încurajarea dezvoltării acvaculturii în combinație cu dezvoltarea energiei eoliene offshore.
Desemnarea zonelor adecvate pentru acvacultură ar trebui să se bazeze pe criterii și instrumente clare și transparente pentru identificarea de noi zone. Printre aceste instrumente se numără: (i) evaluarea impactului asupra ecosistemului printr-o evaluare strategică a impactului; (ii) stabilirea unor cerințe de calitate a apei (în special pentru creșterea moluștelor); (iii) evaluarea sinergiilor potențiale și a conflictelor cu alte activități; (iv) determinarea „pragului maxim” al zonei și (v) definirea distanței necesare între siturile de acvacultură și sursele de poluare. Desemnarea ar trebui să fie însoțită de instituirea unui mecanism adecvat pentru: (i) monitorizarea și colectarea datelor privind impactul activităților de acvacultură asupra mediului; și (ii) monitorizarea calității apei (în special pentru suprafețele utilizate pentru creșterea moluștelor).
2.1.2.Cadrul de reglementare și administrativ
Complexitatea sistemelor naționale de acordare a licențelor și lipsa de previzibilitate a calendarului și a rezultatelor procedurilor de acordare a licențelor sunt încă semnalate de sectorul acvaculturii din UE ca fiind bariere importante în calea creșterii economice. Procedurile de acordare a licențelor pot fi deosebit de împovărătoare pentru IMM-uri. Provocările constau atât în cadrul de reglementare complex al sectorului, cât și în necesitatea de a implica mai multe autorități în procesul de acordare a licențelor. În plus, preocupările legate de impactul activităților de acvacultură asupra mediului sau asupra altor activități economice conduc adesea la proceduri de recurs, ceea ce întârzie și mai mult procesul de obținere sau de reînnoire a unei licențe.
Cele mai importante elemente pentru abordarea acestor probleme, asigurând, în același timp, luarea în considerare în mod corespunzător a aspectelor de mediu în cadrul procedurilor de acordare a licențelor, sunt următoarele:
-Simplificarea — și armonizarea, acolo unde este posibil — a legislației și a orientărilor administrative privind acvacultura. În mod ideal, această simplificare ar trebui realizată prin adoptarea unui singur act legislativ național care să cuprindă toate aspectele relevante. Această legislație ar trebui să stabilească proceduri și termene clare pentru tratarea cererilor de noi licențe sau de reînnoire a licențelor.
-Înființarea, ori de câte ori este posibil, a unei entități naționale unice în domeniul acvaculturii, care să reunească toate diferitele autorități relevante cu responsabilități în domeniul acvaculturii. Această entitate ar avea rolul de a facilita și de a coordona activitatea acestor autorități în ceea ce privește planificarea, acordarea de licențe și monitorizarea activităților de acvacultură. Entitatea ar trebui să implice părțile interesate relevante pentru a discuta și a integra punctele lor de vedere în timp util. În cazurile în care responsabilitatea pentru acvacultură este, de asemenea, asumată la nivel subnațional, trebuie încurajată crearea unei structuri naționale care să reunească autorități și entități regionale/locale.
-Instituirea unui sistem de tip „ghișeu unic” pentru licențele pentru acvacultură, care să faciliteze atât transparența procesului de acordare a licențelor, cât și interacțiunea dintre solicitant și autoritățile decizionale.
-Desemnarea zonelor adecvate pentru acvacultură în conformitate cu principiile menționate în secțiunea 2.1.1 de mai sus.
-Prevederea unor licențe pe termen mai lung, cu monitorizare periodică și sancțiuni pentru neconformitate (care ar putea include revocarea licenței). Condițiile de acordare a licențelor ar trebui să includă o obligație de monitorizare și raportare a datelor, în special a datelor necesare în temeiul legislației naționale și a UE relevante.
Progresele înregistrate de statele membre ale UE în abordarea acestor aspecte ar răspunde, de asemenea, preocupărilor producătorilor din sectorul acvaculturii din UE cu privire la lipsa unor condiții de concurență echitabile pentru activitățile de acvacultură din UE, din cauza diferențelor dintre statele membre ale UE în ceea ce privește sarcina de obținere a licențelor pentru noile ferme.
2.1.3.Sănătatea animală și sănătatea publică
În pofida legislației UE privind sănătatea animalelor acvatice
și a cercetării finanțate de UE în acest domeniu, bolile infecțioase rămân o constrângere foarte importantă asupra productivității acvaculturii. Aceste boli reprezintă, de asemenea, o problemă pentru bunăstarea animalelor. Provocările care trebuie încă abordate în acest domeniu sunt:
-lipsa unor bune practici și tehnologii de creștere adaptate fiecărei specii de acvacultură;
-necesitatea de a preveni mai bine bolile și infestarea cu paraziți și, prin urmare, de a reduce nevoia de medicamente de uz veterinar;
-necesitatea de a reduce utilizarea produselor farmaceutice, inclusiv a substanțelor antimicrobiene și a substanțelor antiparazitare, care pot dăuna mediului sau pot contribui la rezistența la antimicrobiene;
-lacunele în materie de cercetare (inclusiv cu privire la microbiomul peștilor, impactul potențial al schimbărilor climatice asupra sănătății peștilor și impactul stresului asupra sistemului imunitar al peștilor);
-disponibilitatea redusă a anumitor medicamente de uz veterinar (inclusiv vaccinuri) destinate utilizării la animalele acvatice
;
-lipsa unor coduri de bune practici pentru depistarea timpurie, prevenirea și controlul bolilor animalelor acvatice care nu sunt enumerate în legislația UE relevantă;
-necesitatea unei investigații mai coerente și mai aprofundate a bolilor animalelor acvatice în anumite state membre ale UE și în anumite sectoare; și
-gestionarea norovirusurilor în sectorul creșterii moluștelor, care reprezintă nu numai o amenințare la adresa sănătății publice, ci pune în pericol și viabilitatea economică a fermelor de moluște.
2.1.4.Adaptarea la schimbările climatice și atenuarea efectelor acestora
Sectorul acvaculturii va trebui să se adapteze la numeroasele efecte perturbatoare ale schimbărilor climatice și să își îmbunătățească reziliența. Strategia UE privind adaptarea la schimbările climatice și strategiile/planurile naționale oferă responsabililor cu elaborarea politicilor un cadru care le permite să se asigure că pun în aplicare măsuri cuprinzătoare și eficace de adaptare la schimbările climatice. Strategiile de adaptare sectoriale specifice ar trebui să vizeze în mod specific sectorul acvaculturii
. În același timp, trebuie redusă la minimum orice eventuală contribuție negativă a acvaculturii la schimbările climatice. Consumul de energie și emisiile de carbon generate de producție, transport și prelucrare trebuie reduse cât mai mult posibil.
Dar acvacultura are, de asemenea, un mare potențial de atenuare a schimbărilor climatice. Atunci când fac obiectul unui cadru adecvat, anumite tipuri de acvacultură, cum ar fi cultivarea algelor marine și a moluștelor, pot furniza servicii de atenuare a schimbărilor climatice (cum ar fi sechestrarea carbonului) sau servicii de adaptare la schimbările climatice (cum ar fi protecția costieră bazată pe natură). Alte tipuri de acvacultură, atunci când sunt gestionate în mod corespunzător, pot contribui la conservarea ecosistemelor, cum ar fi iazurile sau zonele umede. Aceste ecosisteme oferă protecție împotriva efectelor schimbărilor climatice, cum ar fi creșterea nivelului mării și inundațiile. Acest tip de acvacultură ar trebui promovat.
2.1.5.Organizațiile de piață și de producători
Situația cu care se confruntă sectorul acvaculturii din cauza epidemiei de COVID-19 a demonstrat valoarea organizațiilor de producători (OP) pentru acțiuni colective, în special pentru micii producători. Organizațiile de producători oferă mai multă putere de negociere în relațiile cu prelucrătorii și comercianții cu amănuntul. Acestea permit, de asemenea, partajarea resurselor și utilizarea unor servicii comune (de exemplu, consiliere, campanii de promovare) care, în caz contrar, ar fi prea costisitoare pentru producătorii individuali. În plus, organizațiile de producători facilitează gestionarea colectivă și/sau inițiativele de autoreglementare între producători. În timp ce organizațiile de producători îi pot ajuta pe aceștia să se organizeze, organizațiile intersectoriale permit o mai bună integrare a actorilor de-a lungul lanțului valoric. Acestea facilitează, de asemenea, inițiativele de autoreglementare între producători, prelucrători și comercianți cu amănuntul. Organizațiile intersectoriale contribuie, de asemenea, la punerea în aplicare și controlul cerințelor de etichetare.
În pofida sprijinului pus la dispoziția organizațiilor de producători recunoscute și a organizațiilor intersectoriale prin intermediul Fondului european pentru pescuit și afaceri maritime (FEPAM) (în special, sprijinul acordat planurilor lor de producție și de comercializare
), au fost înființate doar un număr limitat de organizații de producători
. Crearea de organizații de producători ar fi deosebit de utilă pentru creșterea puterii de negociere în cadrul lanțului de aprovizionare cu alimente a producătorilor de moluște și specii de apă dulce din sectorul acvaculturii. Acești producători tind, în general, să fie întreprinderi mai mici care își vând produsul întreg și nu beneficiază de integrarea pe verticală cu prelucrătorii și comercianții cu amănuntul.
Producătorii din sectorul acvaculturii și-au exprimat îngrijorarea cu privire la dificultatea, în special pentru micii producători, de a înființa o organizație de producători și de a obține recunoașterea acesteia în temeiul Regulamentului (UE) nr. 1379/2013 privind organizarea comună a piețelor în sectorul produselor pescărești și de acvacultură (Regulamentul privind OCP). Această dificultate se datorează în principal mijloacelor financiare necesare și obstacolelor administrative. Pentru a facilita recunoașterea organizațiilor de producători și a altor organizații profesionale și pentru a extinde normele acestora la nemembri, Comisia a pregătit un
document de orientare fără caracter obligatoriu
. De asemenea, Comisia susține în permanență acest sector prin sprijin metodologic, participare și schimburi în cadrul reuniunilor tehnice.
2.1.6.Controlul
Un alt aspect important în asigurarea sustenabilității și rentabilității acvaculturii din UE este controlul adecvat exercitat de către fiecare stat membru asupra produselor de acvacultură de-a lungul lanțului de aprovizionare (de la capturare/recoltare până la vânzarea cu amănuntul, inclusiv transportul), în conformitate cu Regulamentul UE privind controlul pescuitului
. Obligațiile în materie de trasabilitate permit cunoașterea originii produselor de acvacultură și combaterea fraudei. Propunerea Comisiei pentru un nou regulament privind controlul pescuitului
extinde obligațiile de trasabilitate la toate produsele de acvacultură, inclusiv la produsele prelucrate și la produsele importate din țări din afara UE. Prin urmare, trasabilitatea este, de asemenea, un instrument valoros pentru a asigura condiții de concurență echitabile pe piața UE.
2.1.7.Diversificarea și valoarea adăugată
Sectorul acvaculturii din UE are încă un mare potențial de diversificare, nu numai în ceea ce privește creșterea de noi specii promițătoare (în special, diversificarea către specii fără aport de hrană, situate la un nivel trofic scăzut, având o amprentă de mediu mai redusă), ci și în ceea ce privește metodele de producție (de exemplu, policultura în cazul acvaculturii în iazuri, acvacultura multitrofică integrată). De asemenea, este important să se lucreze mai mult la prelucrarea și ambalarea produselor de acvacultură pentru a oferi noi produse cu valoare adăugată (de exemplu, fileuri și produse gata de utilizare), care sunt atractive pentru consumatorii mai tineri. Acest lucru este deosebit de important pentru formele mai tradiționale de acvacultură de crustacee și acvacultură în ape dulci. Un alt instrument important pentru promovarea valorii produselor de acvacultură din UE este utilizarea sistemelor de calitate și a etichetelor (sub rezerva unui control adecvat pentru a le proteja credibilitatea), inclusiv a indicațiilor geografice. Promovarea acvaculturii sustenabile a UE ca un exemplu de producție locală legată de circuite alimentare scurte joacă, de asemenea, un rol important în diversificarea și creșterea valorii adăugate a producției din acvacultura UE.
Diversificarea geografică ar trebui, de asemenea, promovată. Statele membre în care acvacultura rămâne un sector marginal ar trebui să exploreze și să dezvolte în continuare potențialul pe care îl oferă acvacultura în ceea ce privește aprovizionarea sustenabilă cu alimente și furaje și crearea de întreprinderi și locuri de muncă sustenabile alternative, în special în zonele îndepărtate în care opțiunile în materie de locuri de muncă sunt limitate.
2.2.Participarea la tranziția verde
Sectorul acvaculturii din UE, ca și alte sectoare ale economiei UE, trebuie să participe la tranziția verde stabilită de Pactul verde european. Acest sector joacă un rol deosebit în ceea ce privește contribuția la tranziția către sisteme alimentare sustenabile, dar și la dezvoltarea bioeconomiei și a economiei circulare (prin utilizarea resurselor acvatice regenerabile), precum și la inversarea declinului biodiversității, printre altele, prin reducerea poluării. În plus, trecerea către o sustenabilitate competitivă (după cum se subliniază în Strategia „De la fermă la consumator”), și anume posibilitatea de a face din sustenabilitate caracteristica distinctivă a UE, oferă sectorului o oportunitate economică semnificativă, în special având în vedere atenția din ce în ce mai mare acordată de public amprentei ecologice a produselor de pe piață și bunăstării animalelor.
2.2.1.Performanța de mediu
Legislația UE în domeniul mediului și legislația națională de punere în aplicare au stabilit cadrul de reglementare pentru acvacultura din UE. Acest cadru asigură atenuarea impactului pe care activitățile de acvacultură îl pot avea asupra mediului (fie în ceea ce privește amprenta de carbon, efluenții, deșeurile, fie alte efecte asupra ecosistemelor marine și de apă dulce), precum și faptul că activitățile de acvacultură nu dăunează în mod semnificativ ecosistemelor sau biodiversității. Documentele de orientare ale Comisiei și jurisprudența Curții Europene de Justiție
clarifică aplicarea acestei legislații în sectorul acvaculturii. Cu toate acestea, cerințele prevăzute de legislația UE nu sunt întotdeauna clare pentru toți actorii, iar interpretarea legislației UE de către statele membre ale UE nu pare să fie uniformă, subminând condițiile de concurență echitabile pentru producătorii din sectorul acvaculturii din UE. În plus, punerea în aplicare a legislației relevante a UE este adesea partajată între diferite entități administrative sau niveluri de guvernanță, care ar putea să nu asigure întotdeauna o cooperare suficientă sau să aibă nivelul necesar de expertiză în acest sector. Prin urmare, sunt necesare eforturi suplimentare pentru a asigura o punere în aplicare mai uniformă și mai coerentă a cadrului de reglementare în domeniul mediului.
În special, complexitatea legislației UE în vigoare pentru a garanta o bună calitate a apei pentru moluștele bivalve creează confuzie. Ar fi bine ca această legislație să fie clarificată și să fie mai bine legată de alte acte legislative relevante ale UE. În mod special, este necesară o mai mare claritate în ceea ce privește diferențele în materie de cerințe (în ceea ce privește clasificarea zonelor de recoltare, anchetele sanitare, registrele zonelor protejate etc.)
.
-Asigurarea unor sisteme de furajare durabile. Aceasta înseamnă utilizarea unor ingrediente furajere obținute într-un mod care respectă în cea mai mare măsură ecosistemele și biodiversitatea și care, în același timp, sunt adecvate pentru a asigura sănătatea și bunăstarea animalelor. Aceasta înseamnă, de asemenea, limitarea dependenței producătorilor de furaje de făina de pește și de uleiul de pește provenite din stocuri sălbatice (de exemplu, utilizarea unor ingrediente proteice alternative, cum ar fi algele sau insectele sau deșeurile provenite din alte industrii). Aceasta include, de asemenea, utilizarea suplimentelor furajere și a sistemelor eficiente de gestionare a furajelor.
-Dezvoltarea de soluții pentru reducerea utilizării produselor veterinare și a altor substanțe (de exemplu, agenți antivegetativi), de exemplu prin practici adecvate de creștere).
-În cazul în care este necesar să se utilizeze produse veterinare și alte substanțe, promovarea utilizării celor cu o amprentă de mediu redusă.
-Asigurarea monitorizării ecologice a siturilor de acvacultură, inclusiv a calității apei, a evacuărilor și a emisiilor (de materii organice, nutrienți, materiale plastice, medicamente de uz veterinar, alți poluanți sau orice formă de deșeuri).
-Stabilirea unor practici de gestionare, inclusiv a unei strategii de risc pentru atenuarea impactului (inclusiv a celui legat de orice deversări și emisii), gestionarea prădătorilor și prevenirea cazurilor de specimene scăpate în natură, în special în ceea ce privește potențialul lor impact negativ asupra speciilor și biodiversității locale, inclusiv potențialul lor de a deveni invazive.
-Limitarea contribuției activităților de acvacultură la deșeurile marine.
-Promovarea utilizării surselor regenerabile de energie și creșterea eficienței energetice.
-Punerea în aplicare a unor sisteme de gestionare a deșeurilor care să reducă la minimum amprenta de mediu a activităților de acvacultură.
-Aplicarea unei abordări bazate pe economia circulară, inclusiv utilizarea deșeurilor.
-Promovarea dezvoltării acvaculturii ecologice
și a altor sisteme de acvacultură cu impact mai redus asupra mediului, cum ar fi: sisteme de acvacultură cu recirculare eficiente din punct de vedere energetic, sisteme de acvacultură multitrofică integrată (SAMI), precum și diversificarea către specii de la un nivel trofic inferior (moluște
și alte nevertebrate, alge și pești erbivori).
-Promovarea și valorificarea formelor de acvacultură care oferă servicii ecosistemice, inclusiv în iazuri, zone umede și ape salmastre
.
-Sprijinirea atât a menținerii și îmbunătățirii resurselor genetice acvatice, cât și a utilizării selecției artificiale pentru stocurile de acvacultură.
2.2.2.Bunăstarea animalelor
Ar trebui să se acorde mai multă atenție bunăstării peștilor, și aceasta nu numai datorită interesului public tot mai mare pentru produsele pescărești cu un nivel ridicat de bunăstare și a cererii de astfel de produse. Exploatarea peștilor în condiții de bunăstare oferă, de asemenea, beneficii economice pentru industrie, prin reducerea costurilor și îmbunătățirea calității produselor. Legislația UE privind bunăstarea animalelor
include cerințe generale privind exploatarea, transportul și sacrificarea peștilor de crescătorie, iar Regulamentul UE privind producția ecologică
stabilește cerințe mai specifice, cum ar fi nivelurile maxime ale densității efectivelor, restricțiile privind utilizarea luminii artificiale și a oxigenului etc. Sunt necesare măsuri suplimentare pentru ameliorarea bunăstării peștilor, cu accent pe:
-dezvoltarea de bune practici privind bunăstarea peștilor în timpul creșterii, transportului și uciderii;
-stabilirea unor indicatori comuni, validați, specifici speciei și auditabili privind bunăstarea peștilor de-a lungul întregului lanț de producție (inclusiv în ceea ce privește transportul și sacrificarea);
-continuarea cercetării și inovării, în special în ceea ce privește parametrii de bunăstare specifici speciei, inclusiv nevoile nutriționale din diferite sisteme de creștere; și
-furnizarea de cunoștințe și competențe privind bunăstarea peștilor pentru producătorii din sectorul acvaculturii și pentru alți operatori care manipulează pești vii de crescătorie.
2.3.Asigurarea acceptării sociale și a informării consumatorilor
Creșterea acvaculturii din UE și competitivitatea acesteia se bazează în mare măsură pe acceptarea socială și pe recunoașterea beneficiilor și a valorii activităților de acvacultură și a produselor de acvacultură din UE. Există trei factori deosebit de importanți pentru obținerea acestei acceptări: comunicarea privind acvacultura din UE, integrarea acvaculturii UE în comunitățile locale, precum și colectarea și monitorizarea datelor.
2.3.1.Comunicarea cu privire la acvacultura din UE
Este extrem de important să se asigure informații mai precise și transparență cu privire la modul în care se desfășoară activitățile de acvacultură. O percepție negativă a părților interesate de la nivel local cu privire la activitățile de acvacultură, în special impactul acestora asupra mediului și a altor activități economice, reprezintă adesea un obstacol în calea creării de noi instalații pentru acvacultură. Pe de altă parte, beneficiile acvaculturii (cum ar fi furnizarea de locuri de muncă în regiunile îndepărtate, ca sursă de alimente cu emisii scăzute de dioxid de carbon sau oferirea de servicii ecosistemice) sunt în mare măsură necunoscute publicului.
Informațiile sunt, de asemenea, esențiale pentru a satisface cererea tot mai mare a consumatorilor de produse sustenabile. Este important ca toți consumatorii să fie mai conștienți de eforturile depuse de producătorii din UE pentru a permite producției UE să profite de beneficiile unor standarde ridicate de sustenabilitate și calitate. Acest lucru va contribui la creșterea competitivității produselor de acvacultură din UE și va asigura, de asemenea, condiții de concurență echitabile cu alte produse de acvacultură care ar putea să nu ofere o sustenabilitate și o calitate echivalente. În cele din urmă, comunicarea va fi necesară pentru a valorifica potențialul unei acvaculturi mai diversificate pentru a răspunde provocărilor identificate în Pactul verde european. Printre aceste provocări se numără sporirea cunoștințelor și creșterea consumului de produse de acvacultură cu o amprentă de mediu mai scăzută, în special a speciilor subexploatate de la un nivel trofic scăzut, cum ar fi algele, crustaceele și alte nevertebrate, precum și peștii erbivori.
Îmbunătățirea informațiilor puse la dispoziția consumatorilor și a publicului cu privire la producția din acvacultură la nivelul UE necesită o combinație de diferite instrumente, în special:
-standarde de etichetare și de comercializare
(Comisia lucrează la revizuirea standardelor actuale de comercializare pentru produsele pescărești și evaluează posibilitatea definirii unor standarde pentru produsele de acvacultură);
-campanii de informare cu privire la sectorul acvaculturii și producția din acvacultură la nivelul UE care implică comercianți cu amănuntul;
-clarificarea bazei științifice a dezbaterii privind impactul activităților de acvacultură în UE;
-deschiderea în continuare a sectorului către public (deschiderea fermelor pentru vizitatori, inclusiv școli și alte instituții de învățământ, furnizarea mai multor informații privind condițiile de creștere);
-asigurarea unei comunicări strânse și timpurii între autorități și industrie și grupurile părților interesate, inclusiv ONG-urile;
-promovarea utilizării mărcilor și a etichetelor de calitate (sub rezerva unui control adecvat pentru a le proteja credibilitatea), inclusiv a indicațiilor geografice, acoperind, de asemenea, aspectele legate de sustenabilitate; și
-promovarea valorii produselor acvaculturii din UE ca fiind „locale și proaspete” cu circuite alimentare scurte.
2.3.2.Integrarea în comunitățile locale
La fel ca orice altă activitate, extinderea acvaculturii necesită, la rândul său, acceptarea socială (așa-numita „licență socială de funcționare”). După cum s-a menționat mai sus, percepția asupra activităților de acvacultură rămâne negativă în rândul anumitor părți interesate. Acest lucru se datorează în principal preocupărilor legate de impactul acvaculturii asupra mediului sau de modul în care aceasta intră în conflict cu alte activități economice, cum ar fi pescuitul sau turismul. Este important să se răspundă acestor preocupări prin: (i) asigurarea transparenței și implicarea timpurie a părților interesate locale în planificarea unei activități de acvacultură; și prin (ii) căutarea de sinergii cu activitățile existente (de exemplu, pescuitul, turismul, industria de prelucrare) și zonele protejate. În plus, există un mare potențial de creare a unor lanțuri valorice locale și a unor circuite scurte de aprovizionare, care ar trebui să contribuie la o producție alimentară durabilă din punct de vedere ecologic, economic și social. Experiența acumulată în urma activității grupurilor de acțiune locală în domeniul pescuitului (FLAG), precum și a proiectelor finanțate în cadrul FEPAM în unele state membre, indică o serie de bune practici în acest domeniu.
2.3.3.Date și monitorizare
Colectarea de date exacte este necesară pentru a asigura planificarea adecvată a activităților de acvacultură. De asemenea, sunt necesare date exacte pentru a evalua și a monitoriza performanța socială, economică și de mediu a sectorului acvaculturii din UE. Transparența și raportarea datelor sunt, de asemenea, importante pentru menținerea încrederii consumatorilor și a altor părți interesate din sector. Există multe obligații de raportare în acest sector în temeiul diferitelor acte legislative ale UE și naționale. Cu toate acestea, datele colectate sunt în cea mai mare parte date socioeconomice privind acvacultura marină sau sănătatea animală și sunt raportate date limitate privind indicatorii de mediu specifici acvaculturii. Prin urmare, va fi necesar să se coordoneze mai bine obligațiile de raportare și să se simplifice procedurile de raportare între diferitele servicii. De asemenea, va fi necesar să se ofere statelor membre ale UE orientări mai structurate cu privire la modul de obținere și raportare a datelor. Raportarea datelor ar trebui să se aplice în egală măsură indicatorilor de mediu și să acopere producția din acvacultură dincolo de acvacultura marină.
2.4.Îmbunătățirea cunoștințelor și a inovării
Cunoștințele și inovarea (inclusiv utilizarea tehnologiei digitale) sunt esențiale pentru atingerea celorlalte obiective stabilite pentru sectorul acvaculturii din UE în prezenta comunicare. Acestea sunt deosebit de importante pentru consolidarea rezilienței și a competitivității acvaculturii și pentru asigurarea tranziției verzi a acesteia.
Orizont Europa, viitorul program-cadru al UE pentru cercetare și inovare, oferă o ocazie importantă de a face un pas înainte în acest domeniu. Cercetarea și inovarea în domeniul acvaculturii sustenabile reprezintă o prioritate importantă în cadrul programului Orizont Europa. Sunt necesare măsuri decisive pentru acvacultură pentru a se asigura că cercetarea și inovarea: (i) răspund mai rapid provocărilor și oportunităților actuale și viitoare ale sectorului; (ii) evită duplicarea eforturilor; și (iii) creează sinergii. În special, sunt necesare eforturi suplimentare în următoarele domenii:
-Crearea unui cadru de cooperare care să reunească autorități publice, reprezentanți ai industriei, cercetători și cadre didactice, atât la nivel național, cât și la nivel regional/local. Acest cadru ar trebui să includă dezvoltarea de clustere de inovare pentru o acvacultură sustenabilă
.
-Promovarea dezvoltării și a corelării punctelor forte în materie de cercetare și inovare în toate statele membre și în toate regiunile. Aceasta ar trebui să includă strategii de specializare inteligentă care să vizeze construirea unor lanțuri valorice complete în întreaga UE.
-Promovarea diseminării eficace a rezultatelor cercetării și inovării către utilizatorii finali din industrie și către publicul larg, precum și exploatarea acestora, inclusiv prin monitorizarea atentă a elaborării și punerii în aplicare a unor planuri solide de diseminare și exploatare a proiectelor finanțate de UE.
-Promovarea complementarității și a sinergiilor între proiectele de cercetare.
-Facilitarea accesului la fondurile UE pentru cercetare și inovare în sectorul acvaculturii, prin furnizarea unei imagini de ansamblu clare a finanțării UE disponibile.
Inovarea în sectorul acvaculturii necesită promovarea investițiilor în soluții inovatoare. Investitorii intră adesea pe teritoriu necunoscut atunci când investesc în inovare. Inițiativa BlueInvest a UE (care promovează, la rândul său, inovarea în domeniul acvaculturii) va continua să reunească investitori și antreprenori. Va fi instituit un instrument financiar cu contribuții din FEAMPA și InvestEU, care va fi disponibil și pentru a sprijini investițiile în activități și tehnologii sustenabile în domeniul acvaculturii. Statele membre ale UE pot utiliza, de asemenea, fonduri în cadrul viitorului FEAMPA pentru a sprijini investițiile în soluții inovatoare în sectorul acvaculturii din UE.
Un sector inovator al acvaculturii necesită totodată dezvoltarea unor competențe adecvate. Acest lucru poate fi realizat prin promovarea programelor de învățământ și a cunoștințelor specializate în domeniul acvaculturii (de exemplu, studii veterinare specializate în domeniul peștilor și programe de formare privind sănătatea peștilor destinate operatorilor din domeniul acvaculturii), precum și prin activități de formare pe tot parcursul vieții pentru fermieri cu privire la abordările inovatoare pentru sectorul acvaculturii.
3.CONCLUZII
O acvacultură sustenabilă la nivelul UE poate juca un rol important în furnizarea de bunuri publice. Aceste bunuri publice includ: (i) alimente nutritive și sănătoase cu o amprentă de mediu limitată; (ii) dezvoltare economică și oportunități de creare a locurilor de muncă pentru comunitățile costiere și rurale; (iii) reducerea poluării; (iv) conservarea ecosistemelor și a biodiversității; și (v) contribuția la combaterea schimbărilor climatice. Prezenta comunicare stabilește calea de urmat pentru ca acvacultura din UE să devină un sector de referință rezilient, competitiv și un standard global în materie de sustenabilitate și calitate. Pentru a atinge acest obiectiv, este necesar sprijinul tuturor actorilor relevanți (inclusiv al statelor membre ale UE, al industriei acvaculturii din UE și al altor părți interesate, cum ar fi ONG-urile) în punerea în aplicare a prezentelor orientări și a acțiunilor recomandate în anexa la prezenta comunicare. Comisia invită statele membre ale UE să asigure mijloacele adecvate pentru punerea în aplicare a acestor orientări și acțiuni.
Pentru a pune în aplicare orientările, este necesar, de asemenea, să se sprijine tranziția durabilă a sectorului acvaculturii prin asigurarea utilizării eficace și eficiente a fondurilor publice și prin atragerea de investiții private. Anexa la prezenta comunicare conține recomandări pentru acțiuni în acest sens. În special, Comisia invită statele membre ale UE să ia în considerare prioritățile stabilite în prezentele orientări pentru alocarea de sprijin sectorului în cadrul fondurilor UE și naționale.
Pentru a susține punerea în aplicare a acestor orientări de către toate părțile interesate, Comisia va institui un mecanism al UE de asistență pentru acvacultură. Acest mecanism ar trebui să servească drept instrument pentru a ajuta Comisia, statele membre ale UE, industria și alte părți interesate să elaboreze orientări suplimentare și să consolideze cele mai bune practici în domeniile vizate de prezenta comunicare. Mecanismul de asistență va contribui, de asemenea, la punerea în aplicare a acestor orientări și bune practici. Acest mecanism ar trebui să includă o platformă online cu o bază de cunoștințe accesibilă pentru toate părțile interesate (de exemplu, un ghid privind finanțarea din partea UE și o bază de date cu proiecte finanțate de UE în acest sector).
Comisia invită statele membre ale UE să promoveze în mod activ obiectivele și principiile enunțate în prezenta comunicare, în special necesitatea ca acvacultura să se dezvolte într-un mod sustenabil, care să respecte mediul, în contextul: (i) strategiilor privind bazinele maritime; (ii) acordurilor bilaterale; și (iii) participării la forurile internaționale (de exemplu, FAO).
Comisia va efectua, în termen de cel mult patru ani de la publicarea prezentei comunicări, o evaluare a: (i) progreselor înregistrate în elaborarea acțiunilor recomandate în anexă; și (ii) a eficienței acestor acțiuni în ceea ce privește contribuția la realizarea obiectivelor stabilite în aceste noi orientări strategice, cu posibilitatea de a adapta acțiunile în consecință. Până în 2029, va fi efectuată o evaluare a noilor orientări strategice, care va analiza eficiența, eficacitatea, coerența, relevanța și valoarea adăugată europeană a acestora, pentru a furniza o bază de date concrete și a oferi un fundament pentru decizia cu privire la următoarele etape de după 2030.