EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52011DC0735
GREEN PAPER on the right to family reunification of third-country nationals living in the European Union (Directive 2003/86/EC)
CARTE VERDE privind dreptul la reîntregirea familiei pentru resortisanții țărilor terțe cu reședința în Uniunea Europeană (Directiva 2003/86/CE)
CARTE VERDE privind dreptul la reîntregirea familiei pentru resortisanții țărilor terțe cu reședința în Uniunea Europeană (Directiva 2003/86/CE)
/* COM/2011/0735 final */
CARTE VERDE privind dreptul la reîntregirea familiei pentru resortisanții țărilor terțe cu reședința în Uniunea Europeană (Directiva 2003/86/CE) /* COM/2011/0735 final */
I. Introducere și obiectivul cărții verzi Pentru imigranți, viața de familie este
condiționată de reîntregirea familiei. Din 2003, există norme europene comune
în materie de imigrare care reglementează condițiile de exercitare a dreptului
la reîntregirea familiei pentru resortisanții țărilor terțe, la nivelul UE[1]. Directiva stabilește
condițiile de intrare și de ședere pentru ca membrii familiei resortisanți ai
țărilor terțe să se alăture unui resortisant al țărilor terțe care își are deja
reședința legală într-un stat membru. Această directivă nu se aplică
cetățenilor UE[2]. În momentul
adoptării, directiva a fost considerată doar o primă etapă de armonizare, iar
după adoptare a fost criticată de ONG-uri și de mediul universitar pentru că a
stabilit un nivel relativ scăzut de armonizare. În același timp, în ultimii
ani, unele state membre au instituit norme restrictive și chiar au solicitat o
modificare a directivei[3]
pentru a putea adăuga condiții suplimentare pentru reîntregirea familiei.
Aceste state susțin că modificările sunt necesare pentru a aborda problema
abuzurilor și a gestiona mai bine afluxul masiv de migranți. Într-adevăr, deși ponderea cazurilor de
reîntregire a familiei în raport cu totalul migrației legale este în scădere,
ea rămâne importantă[4].
La începutul anilor 2000, reîntregirea familiei părea să constituie, în statele
membre care dispuneau de date fiabile, peste 50 % din total imigrației legale.
În prezent, ponderea se ridică la aproximativ o treime din totalul imigrației
în UE. Procentajul este și mai redus dacă se iau în considerare doar persoanele
vizate de directivă, adică resortisanții țărilor terțe care se alătură unor
cetățeni din afara UE, numărul acestora fiind de aproximativ 500 000 de
migranți la nivelul UE, adică 21 % din totalul permiselor de ședere eliberate[5]. Atât Programul de la Stockholm, cât și Pactul
european privind imigrația și azilul au identificat reîntregirea familiei drept
un aspect în care politicile UE ar trebui dezvoltate în continuare, în special
în ceea ce privește măsurile de integrare. Comisia, în primul său raport
privind punerea în aplicare a directivei (COM 2008/610)[6], a identificat problemele și
deficiențele legate de punerea în aplicare la nivel național a directivei. Pe
de o parte, au fost identificate câteva probleme orizontale privind
transpunerea incorectă (dispozițiile privind facilitarea eliberării vizelor,
acordarea autonomă a permiselor de ședere, respectarea interesului superior al
copilului, dreptul la recurs și dispoziții mai favorabile pentru reîntregirea
familiei refugiaților). Pe de altă parte, raportul a concluzionat că directiva
în sine acordă statelor membre prea multă libertate în aplicarea unora dintre
dispozițiile opționale ale acesteia (clauzele facultative), în special în ceea
ce privește posibila perioadă de așteptare, cerința privind veniturile și
posibilele măsuri de integrare. Având în vedere cele de mai sus, Comisia
consideră că este necesar să inițieze o dezbatere publică privind reîntregirea
familiei, subliniind anumite aspecte din domeniul de aplicare al directivei[7], care reprezintă obiectivul
prezentei cărți verzi. Toate părțile interesate sunt invitate să răspundă la
diferitele întrebări privind modalitatea de a aplica norme mai eficace privind
reîntregirea familiei la nivelul UE și să pună la dispoziție informații și date
factuale privind aplicarea directivei în sprijinul analizei calitative
furnizate. Obiectivul directivei, și anume acela de a stabili condițiile pentru
exercitarea dreptului la reîntregirea familiei și de a facilita
integrarea resortisanților țărilor terțe care îndeplinesc condițiile din statul
membru respectiv, ar trebui avut constant în vedere[8]. Comisia ar dori să invite în
special statele membre care au raportat probleme de utilizare abuzivă a
dreptului la reîntregirea familiei să precizeze și să cuantifice aceste
probleme, pentru a permite găsirea unei soluții la nivelul UE printr-o abordare
mai bine direcționată. În funcție de rezultatele consultării, Comisia
va decide dacă este necesar să se ia măsuri ulterioare concrete la nivel de
politică (de exemplu, modificarea directivei, orientări interpretative sau
statu-quo). Orice eventual instrument al UE va trebui să respecte Carta
drepturilor fundamentale, în special respectarea vieții private și a vieții de
familie, dreptul de a se căsători, drepturile copilului, principiul
nediscriminării, precum și alte obligații internaționale. Așadar, Comisia se va
asigura că eventualele măsuri ulterioare fac obiectul unei evaluări aprofundate
din perspectiva impactului asupra drepturilor fundamentale și a respectării
Cartei, în conformitate cu „lista de control” stabilită de Comisie în Strategia
pentru punerea în aplicare efectivă a Cartei drepturilor fundamentale de către
Uniunea Europeană[9]. II. Întrebări adresate părților interesate 1. Domeniul de aplicare 1.1 Cine poate obține statutul de
susținător al reîntregirii în sensul directivei? Directiva identifică două condiții pentru a putea obține statutul de
susținător al reîntregirii familiei: un permis de ședere cu o perioadă de
valabilitate mai mare sau egală cu un an și perspective întemeiate de a obține
un drept de ședere permanent[10]
[articolul 3 alineatul (1)]. Directiva lasă statelor membre o marjă de
interpretare în ceea ce privește cea de a doua condiție, care ar putea
duce la insecuritate juridică și la excluderea din domeniul de aplicare a
directivei a aproape oricărui resortisant al unei țări terțe. În plus față de aceste două condiții, articolul 8 alineatul
(1) permite statelor membre să prevadă o perioadă minimă de ședere legală (care
nu poate depăși doi ani) înainte ca reîntregirea să poată avea loc. Aceasta
înseamnă că cererea poate fi depusă, dar statele membre pot amâna acordarea
dreptului la reîntregirea familiei până când expiră perioada stabilită de legislațiile
lor naționale. Întrebarea 1 Aceste criterii (perspectiva rezonabilă de a obține un drept de ședere permanent la momentul depunerii cererii, conform articolului 3, și o perioadă de așteptare până când reîntregirea poate avea loc efectiv, conform articolului 8, reprezintă abordarea corectă și cea mai bună modalitate de a defini statutul de susținător al reîntregirii? 1.2. Membrii familiei eligibili 1.2.1. Dispoziții obligatorii -
familia nucleară În prezent, în conformitate cu articolul 4
alineatul (1), directiva prevede (sub rezerva celorlalte condiții din
directivă) că statele membre autorizează intrarea și șederea familiei
„nucleare” sau „simple”, care înseamnă soțul/soția susținătorului reîntregirii
și copiii minori ai susținătorului reîntregirii sau ai soțului/soției acestuia.
Cu toate acestea, chiar și pentru această categorie, directiva permite anumite
restricții. În ceea ce privește soțul/soția, în conformitate cu articolul 4
alineatul (5), statele membre pot stabili o vârstă minimă (21 de ani este
pragul maxim autorizat de directivă) indiferent dacă aceasta corespunde sau nu
vârstei majoratului în statele membre respective. Motivul pentru introducerea
acestei dispoziții a fost îngrijorarea că normele privind reîntregirea familiei
ar putea fi utilizate în mod abuziv pentru căsătoriile forțate. Cu toate
acestea, este dificil să se estimeze dacă este vorba de o problemă reală și
care ar fi amploarea acestui fenomen. Întrebarea 2 Este legitim să se impună o vârstă minimă pentru soț/soție diferită de vârsta majoratului într‑un stat membru? Există alte modalități de a preveni căsătoriile forțate în contextul reîntregirii familiei și dacă da, care ar fi acestea? Aveți dovezi clare privind problema căsătoriilor forțate? Dacă da, care este amploarea acestei probleme (statistici) și este aceasta legată de normele privind reîntregirea familiei (stabilirea unei vârste minime diferită de vârsta majoratului)? În
ceea ce privește copiii minori, directiva permite alte două restricții,
ambele sub forma unei derogări de la clauza de statu-quo. Prima dintre acestea
[articolul 4 alineatul (1) ultimul paragraf], care solicită copiilor cu vârsta
mai mare de 12 ani care sosesc independent de restul familiei să facă dovada că
îndeplinesc condițiile de integrare[11],
nu a fost utilizată decât de un singur stat membru. A doua posibilă restricție
[articolul 4 alineatul (6)], care prevede că se poate solicita copiilor cu
vârsta mai mare de 15 ani să prezinte alte motive decât reîntregirea familiei
pentru a intra într-un stat membru, nu a fost utilizată de niciun stat membru. Întrebarea 3 Considerați că există vreun interes pentru a menține aceste clauze de statu-quo care nu sunt utilizate de statele membre, cum ar fi clauza referitoare la copiii cu vârsta mai mare de 15 ani? 1.2.2. Clauze opționale - alți membri
ai familiei Dat fiind că directiva obligă statele membre să asigure reîntregirea
familiei numai pentru familia simplă/nucleară, statele membre au libertatea de
a decide dacă să includă și alți membri ai familiei în legislația lor națională
[articolul 4 alineatul (3)]. În ciuda faptului că aceasta este doar o clauză
facultativă, peste jumătate din statele membre au ales să includă și părinții
susținătorului reîntregirii și/sau ai soțului/soției acestuia. În acest context,
ar trebui precizat faptul că din considerentul 5 al directivei reiese că
statele membre care recunosc căsătoriile între persoanele de același sex în
dreptul familiei aplicabil la nivel național ar trebui să recunoască aceste
căsătorii și în aplicarea directivei[12].
În aceeași ordine de idei, atunci când parteneriatele înregistrate între
persoane de același sex sunt recunoscute în temeiul dreptului familiei
aplicabil la nivel național și statele membre aplică clauza facultativă din
directivă pentru parteneriatele înregistrate, acestea ar trebui să procedeze la
fel și pentru parteneriatele între persoane de același sex. Întrebarea 4 Sunt normele privind membrii familiei eligibili adecvate și suficient de cuprinzătoare pentru a ține seama de diferitele definiții existente privind familia, altele decât cele privind familia nucleară? 2. Condiții necesare pentru exercitarea
dreptului la reîntregirea familiei Directiva nu obligă statele membre să impună
condiții privind reîntregirea familiei, cum ar fi diversele măsuri de
integrare, însă le permite să facă acest lucru; a contrario, nu pot fi
aplicate alte condiții pentru reîntregirea familiei în cadrul UE. 2.1 Măsurile de integrare Clauză opțională [articolul 7 alineatul (2)]
permite statelor membre să solicite resortisanților țărilor terțe să respecte
măsurile de integrare. În cursul negocierilor, aceasta a fost una dintre cele
mai controversate și mai dezbătute cerințe. În forma sa actuală, directiva nu
oferă nicio indicație precisă privind conținutul acestor măsuri de integrare și
modul în care acestea ar trebui aplicate, acestea fiind utilizate numai în
câteva state membre. Trei state membre utilizează aceste măsuri drept o
condiție preliminară admiterii pe teritoriile lor, impunând membrilor familiei
să treacă teste lingvistice, teste privind cunoștințele despre societatea-gazdă
sau să semneze un contract prin care se obligă să urmeze cursuri civice și,
dacă este cazul, cursuri de limbă. Alte state membre impun membrilor familiei
să îndeplinească anumite obligații numai după intrare, cum ar fi participarea
la cursuri de integrare (în special, cursuri de limbă). Astfel cum s-a precizat deja în raportul de
evaluare, admisibilitatea măsurilor de integrare ar trebui să depindă de măsura
în care acestea facilitează integrarea și respectă principiile
proporționalității[13]
și subsidiarității. Pentru cererile de reîntregire a familiei, deciziile
legate de trecerea unor teste ar trebui să ia în considerare existența sau nu a
facilităților (materiale traduse, cursuri) disponibile pentru pregătire și
gradul de accesibilitate al acestora (locație, taxe). Circumstanțele
individuale specifice (cum ar fi analfabetismul dovedit, afecțiunile medicale)
ar trebui, de asemenea, să fie luate în considerare. Noua Agendă europeană pentru integrarea resortisanților țărilor terțe[14] cuprinde, de asemenea,
recomandări specifice adresate statelor membre privind punerea la dispoziție de
cursuri de limbă, care să reflecte nevoile diferite ale migranților în diferite
etape din procesul de integrare al acestora, inclusiv programe introductive
pentru migranții care au sosit recent. Întrebarea 5 Sunt aceste măsuri eficiente în scopul integrării? Cum poate fi evaluat în practică acest lucru? Ce măsuri de integrare sunt cele mai eficace în acest sens? Considerați că ar fi util să se definească mai precis aceste măsuri la nivelul UE? Ați recomanda măsuri premergătoare intrării pe teritoriu? Dacă da, cum pot fi introduse garanții pentru a se asigura că acestea nu creează, de fapt, obstacole nejustificate în calea reîntregirii familiei (cum ar fi taxe sau cerințe disproporționate) și că sunt luate în considerare caracteristicile individuale, cum ar fi vârsta, analfabetismul, handicapul, nivelul de educație? 2.2 Perioada de așteptare legată
de capacitatea de primire Articolul 8 al doilea paragraf prevede o
derogare specială pentru acele state membre a căror legislație a ținut seama,
la data adoptării directivei, de capacitatea de primire, permițându-le acestora
să introducă o perioadă de așteptare de trei ani, începând cu data depunerii
cererii. În legătură cu această clauză, Curtea Europeană de Justiție a
clarificat[15]
că permisul de ședere trebuie eliberat cel târziu în termen de trei ani de la
data depunerii cererii dacă sunt îndeplinite condițiile necesare. Cu alte cuvinte, capacitatea de primire poate fi unul dintre factorii
luați în considerare la momentul analizării unei cereri, dar nu poate fi
interpretată ca autorizând vreun sistem de cote sau ca impunând o perioadă de
așteptare de trei ani fără a se ține seama de circumstanțele specifice
cazurilor individuale. Această derogare este utilizată de un singur stat
membru. Întrebarea 6 Având în vedere aplicarea acesteia, este necesară și justificată menținerea unei astfel de derogări în directivă care prevede o perioadă de așteptare de trei ani de la data depunerii cererii? 3. Intrarea și șederea membrilor familiei Statele membre trebuie să acorde membrilor
familiei un prim permis de ședere cu o valabilitate de cel puțin un an
[articolul 13 alineatul (2)]. Se prevede, de asemenea, că perioada de
valabilitate a permiselor de ședere acordate membrilor familiei nu ar trebui să
depășească, în principiu, data expirării permisului de ședere al susținătorului
reîntregirii [articolul 13 alineatul (3)]. La punerea în aplicare a acestor dispoziții poate apărea o
problemă dacă, la data eliberării permisului de ședere al membrului familiei,
permisul de ședere al susținătorului nu mai este valabil decât pentru o
perioadă mai mică de un an. În acest caz, aceste două reguli ar putea fi
conflictuale, mai ales atunci când permisul de ședere al susținătorului
reîntregirii este deja în curs de reînnoire. Întrebarea 7 Normele specifice ar trebui să prevadă situația în care permisul de ședere al susținătorului nu mai este valabil decât pentru o perioadă mai mică de un an, dar este în curs de reînnoire? 4. Aspecte legate de azil 4.1 Excluderea protecției
subsidiare Resortisanții țărilor terțe care beneficiază de protecție subsidiară
sunt excluși din domeniul de aplicare a directivei [articolul 3 alineatul (2)
litera (b)]. Cu toate acestea, Programul de la Stockholm a făcut apel la
instituirea unui statut uniform de protecție drept unul din obiectivele
principale pentru realizarea sistemului european comun de azil, pe baza faptului
că nevoile de protecție ale refugiaților și ale beneficiarilor de protecție
subsidiară sunt aceleași. Se urmărește, astfel, creșterea gradului de apropiere
a drepturilor conferite beneficiarilor de protecție subsidiară și a celor
acordate refugiaților, astfel cum s-a subliniat în reformarea Directivei
privind standardele minime[16].
Prin urmare, se pune problema dacă o astfel de apropiere ar trebui să se
realizeze și pentru reîntregirea familiei, ceea ce ar necesita adaptarea
domeniului de aplicare propriu al directivei. Întrebarea 8 Reîntregirea familiei pentru resortisanții țărilor terțe care beneficiază de protecție subsidiară ar trebui să facă obiectul normelor prevăzute în Directiva privind reîntregirea familiei? Beneficiarii de protecție subsidiară ar trebui să beneficieze de reglementarea mai favorabilă prevăzută în Directiva privind reîntregirea familiei, care îi exonerează pe refugiați de la obligația îndeplinirii anumitor cerințe (locuință, asigurări de sănătate, resurse stabile și constante)? 4.2 Alte aspecte legate de azil Directiva prevede unele reguli mai favorabile pentru refugiați
(capitolul V). Cu toate acestea, statele membre pot limita aplicarea acestor
reguli mai favorabile la anumite situații, cum ar fi, de exemplu, la legăturile
de familie care au fost constituite înainte de intrarea refugiatului într‑un
stat membru [articolul 9 alineatul (2)] sau la cererile de reîntregire a
familiei depuse în termen de trei luni de la data acordării statutului de
refugiat [articolul 12 alineatul (1)]. Aceste posibile limitări nu iau
suficient în considerare particularitățile situației refugiaților, care se
confruntă cu dificultăți de ordin practic legate de situația lor specifică,
diferite prin natura lor de cele cu care se confruntă resortisanții altor țări
terțe (de exemplu, probleme legate de menținerea contactului cu familia rămasă
în țara de origine). Mai mult, este posibil ca refugiații să fi petrecut
perioade îndelungate în exil sau pe teritoriul unui stat membru, în așteptarea
rezultatului procedurii de azil, timp în care este posibil să își fi întemeiat
o familie. Este posibil, de asemenea, ca refugiații să nu aibă
cunoștință despre membrii familiei care se află încă în viață sau să nu poată
prezenta informații privind localizarea acestora sau furniza documentele
necesare pentru o cerere de reîntregire a familiei într-o perioadă scurtă de
timp după primirea statutului de protecție. Este posibil ca membrii familiei
refugiaților să fi trecut prin situații de conflict, de traume și de dificultățile
extreme similare celor prin care au trecut și refugiații. Prin urmare, ar
trebui reexaminate anumite aspecte în acest context, în special pentru a
aprecia dacă aceste limitări posibile ar trebui eliminate din directivă. Întrebarea 9 Statele membre ar trebui să aibă în continuare posibilitatea de a aplica dispozițiile mai favorabile ale directivei numai refugiaților care și-au întemeiat legături de familie înainte de a intra pe teritoriul unui stat membru? Reîntregirea familiei ar trebui să fie asigurată pentru categoriile mai largi de membri ai familiei care sunt dependenți de refugiați și, dacă da, în ce măsură? Refugiații ar trebui să fie în continuare supuși obligației de a furniza dovezi că îndeplinesc cerințele privind cazarea, asigurările de sănătate și resursele în cazul în care cererea de reîntregire a familiei nu este depusă în termen de trei luni de la data acordării statutului de refugiat? 5. Fraudă, abuz, aspecte procedurale 5.1 Interviuri și cercetări Articolul 5 alineatul (2) din directivă prevede posibilitatea de a
organiza interviuri și de a desfășura alte cercetări, dacă se consideră
necesar. Un număr de state membre au introdus posibilitatea efectuării unor
teste ADN pentru a dovedi existența legăturilor de familie. Directiva nu prevede
nimic în ceea ce privește acest tip de probe. Comisia a afirmat că, pentru a fi
admisibile din punct de vedere al dreptului UE, aceste interviuri și alte
cercetări trebuie să fie proporționale, adică să nu facă inoperant dreptul la
reîntregirea familiei, și să respecte drepturile fundamentale, în special
dreptul la viața privată și la viața de familie. Întrebarea 10 Aveți dovezi clare privind problemele de fraudă? Care este amploarea acestor probleme (statistici)? Considerați că normele privind interviurile și cercetările, inclusiv testele ADN, pot contribui la soluționarea acestora? Considerați că ar fi util ca aceste interviuri și cercetări să facă obiectul unor reglementări mai specifice la nivelul UE? Dacă da, ce tip de norme ați lua în considerare? 5.2 Căsătoriile de conveniență Căsătoria de conveniență este un caz specific de fraudă, împotriva
căruia statele membre ar trebui să întreprindă măsuri. În plus față de normele
procedurale generale, articolul 16 alineatul (4) din directivă prevede posibilitatea
efectuării de controale specifice atunci când există suspiciuni întemeiate de
fraudă sau de căsătorie de conveniență. Fiecare sistem național dispune
de astfel de norme; un proiect finanțat de UE a compilat practicile statelor
membre[17].
Cu toate acestea, este dificil de estimat dacă aceasta este o problemă
importantă pentru statele membre și dacă este legată de directivă. Întrebarea 11 Aveți dovezi clare de probleme legate de căsătoriile de conveniență? Dispuneți de statistici referitoare la aceste căsătorii (dacă sunt identificate)? Sunt acestea legate de dispozițiile directivei? Dispozițiile directivei referitoare la controale ar putea fi puse în aplicare mai eficace și, dacă da, în ce mod? 5.3 Taxe În prezent, nu există o armonizare la nivelul UE în ceea ce privește
taxele care trebuie plătite în scopul reîntregirii familiei (taxele aferente
cererii, taxele pentru vize și permise de ședere și alte costuri conexe pentru
îndeplinirea condițiilor, cum ar fi eventualele teste de limbă înainte de plecare
etc.). Taxele excesive pot submina efectul directivei, împiedicând dreptul la
reîntregirea familiei. Absența normelor UE în acest domeniu a dus diferențe
foarte mari între nivelurile taxelor aplicate de statele membre. Întrebarea 12 Ar trebui reglementate taxele administrative care trebuie plătite în cadrul procedurii? Dacă da, reglementările ar trebui să se fie sub formă de garanții sau ar trebui oferite indicații mai precise? 5.4 Durata procedurii – termenul
limită pentru decizia administrativă Procedura de solicitare a reîntregirii familiei poate fi destul de
lungă. Directiva stabilește un termen limită absolut în care decizia trebuie
notificată în scris solicitantului. Notificarea deciziei trebuie să fie
transmisă cel mai târziu în termen de nouă luni de la data la care a fost
depusă cererea [articolul 5 alineatul (4)]. Cu toate acestea, statele membre
pot să prelungească acest termen limită în cazul în care circumstanțe
excepționale legate de complexitatea cererii justifică acest lucru. În practică,
durata medie a acestor termene este de trei luni, combinată cu clauza de
prelungire. Întrebarea 13 Termenul administrativ prevăzut de directivă pentru examinarea cererii este justificat? 5.5 Clauze orizontale Directiva cuprinde două clauze orizontale obligatorii.
Articolul 5 alineatul (5) prevede obligația statelor membre de a acorda atenția
cuvenită interesului superior al copilului minor atunci când se examinează o
cerere. Această dispoziție reflectă obligația, prevăzută la articolul 24
alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și la
articolul 3 alineatul (1) din Convenția ONU privind drepturile copilului,
potrivit căreia interesul superior al copilului trebuie să fie considerat
primordial în toate acțiunile referitoare la copii, precum și necesitatea,
exprimată la articolul 24 alineatul (3) din Cartă, ca un copil să întrețină cu
regularitate relații personale cu ambii părinți. În jurisprudența din domeniu[18], Curtea Europeană de Justiție
a pus accentul în mod deosebit pe aceste dispoziții ale Cartei și pe articolul 5
alineatul (5). După cum este indicat în raportul privind punerea în aplicare a
directivei, numeroase state membre au pus totuși în aplicare această clauză
doar printr-o referire generală la alte instrumente internaționale (de exemplu,
Convenția europeană a drepturilor omului și Convenția Organizației Națiunilor
Unite privind drepturile copilului)[19]. Cealaltă clauză orizontală, articolul 17, impune obligația de a se ține
seama de natura și de soliditatea legăturilor de familie ale persoanei, de
durata șederii sale în statul membru și de existență unor legături familiale,
culturale și sociale cu țara de origine. Cu alte cuvinte, această clauză impune
statelor membre obligația de a efectua examinări individuale ale fiecărui caz,
obligație reamintită de CEJ în jurisprudența sa[20]. Întrebarea 14 Cum ar putea să fie facilitată și asigurată în practică aplicarea acestor clauze orizontale? 6. Concluzii și acțiuni ulterioare Comisia își propune să lanseze o amplă
discuție cu toate părțile interesate. Toate instituțiile Uniunii Europene,
autoritățile naționale, regionale și locale, țările candidate, partenerii din
țările terțe, organizațiile interguvernamentale și neguvernamentale, toți
actorii statali și furnizorii de servicii private care au legătură cu membrii
familiei, mediile universitare, partenerii sociali, organizațiile societății
civile și persoanele fizice sunt invitate să contribuie răspunzând la
întrebările de mai sus. Comisia intenționează să organizeze o audiere
publică. Pentru a pregăti această audiere, Comisia invită toate părțile
interesate să își trimită în scris răspunsurile la această consultare până cel
târziu la 1 martie 2012, la adresa: Unitatea imigrație
și integrare – „Cartea verde privind reîntregirea familiei” Direcția Generală Afaceri Interne Comisia Europeană B-1049 Bruxelles E-mail: HOME-family-reunification-green-paper@ec.europa.eu Toate contribuțiile relevante vor fi
publicate pe portalul web „Vocea ta în Europa” http://ec.europa.eu/yourvoice/consultations/index_en.htm Anexă: Date
privind reîntregirea familiei Numărul total de permise de ședere
eliberate resortisanților țărilor terțe care se alătură unor cetățeni din
țările terțe (motive familiale) în comparație cu numărul total de permise de
ședere eliberate resortisanților țărilor terțe (toate motivele) || Primele permise de ședere eliberate pe motive familiale resortisanților țărilor terțe care se alătură unor cetățeni din afara UE || Totalul primelor permise de ședere eliberate resortisanților țărilor terțe, toate motivele || Ponderea permiselor de ședere eliberate resortisanților țărilor terțe care se alătură unor cetățeni din afara UE în raport cu totalul primelor permise eliberate resortisanților țărilor terțe ȚARA/ANUL || 2008 || 2009 || 2010 || 2008 || 2009 || 2010 || 2008 || 2009 || 2010 Belgia || 7 333 || 8 596 || 9 997 || 46 201 || 58 939 || 67 653 || 15,9 || 14,6 || 14,8 Bulgaria || 1 480 || 1 482 || 1 725 || 3 933 || 4 385 || 4 051 || 37,6 || 33,8 || 42,6 Republica Cehă || 9 712 || 8 281 || 13 398 || 61 350 || 27 539 || 34 653 || 15,8 || 30,1 || 38,7 Danemarca || : || 1 410 || 1 490 || 31 655 || 30 255 || 28 576 || : || 4,7 || 5,2 Germania || 29 215 || 29 761 || 28 200 || 114 289 || 121 954 || 117 202 || 25,6 || 24,4 || 24,1 Estonia || : || : || : || 3 884 || 3 777 || 2 647 || : || : || : Irlanda || 456 || 568 || 300 || 28 926 || 25 509 || 22 235 || 1,6 || 2,2 || 1,3 Grecia || 18 684 || 19 570 || 13 398 || 40 411 || 45 148 || 33 623 || 46,2 || 43,3 || 39,8 Spania || 103 640 || 82 521 || 89 905 || 399 827 || 290 813 || 257 918 || 25,9 || 28,4 || 34,9 Franța || 32 333 || 29 607 || 29 400 || 188 723 || 193 500 || 194 973 || 17,1 || 15,3 || 15,1 Italia || 60 134 || 70 904 || 160 200 || 550 226 || 506 833 || 589 988 || 10,9 || 14,0 || 27,2 Cipru || 1 || 1 || 741 || 25 156 || 25 638 || 19 139 || 0,0 || 0,0 || 3,9 Letonia || 1 498 || 414 || 413 || 7 706 || 2 304 || 2 329 || 19,4 || 18,0 || 17,7 Lituania || 641 || 764 || 691 || 5 298 || 2 659 || 1 861 || 12,1 || 28,7 || 37,1 Luxemburg || : || : || : || : || : || : || : || : || : Ungaria || 5 337 || 1 144 || 1 349 || 37 486 || 14 289 || 14 601 || 14,2 || 8,0 || 9,2 Malta || 172 || 61 || 30 || 4 989 || 3 682 || 2 763 || 3,4 || 1,7 || 1,1 Țările de Jos || : || : || : || 62 589 || 56 489 || 54 478 || : || : || : Austria || 7 891 || 7 651 || 7 838 || 21 783 || 28 035 || 30 596 || 36,2 || 27,3 || 25,6 Polonia || 8 805 || 8 549 || 598 || 40 907 || 33 427 || 101 574 || 21,5 || 25,6 || 0,6 Portugalia || 17 087 || 11 036 || 11 967 || 63 715 || 46 324 || 37 010 || 26,8 || 23,8 || 32,3 România || 1 216 || 1 261 || 910 || 19 354 || 15 380 || 10 218 || 6,3 || 8,2 || 8,9 Slovenia || 0 || 2 110 || 2 231 || 29 215 || 15 759 || 7 537 || 0,0 || 13,4 || 29,6 Slovacia || 619 || 640 || 697 || 8 025 || 5 336 || 4 373 || 7,7 || 12,0 || 15,9 Finlanda || 4 915 || 4 304 || 4 302 || 21 873 || 18 034 || 19 210 || 22,5 || 23,9 || 22,4 Suedia || 35 050 || 36 325 || 25 358 || 84 144 || 91 337 || 74 931 || 41,7 || 39,8 || 33,8 Regatul Unit || 106 538 || 96 341 || 103 187 || 633 170 || 671 324 || 732 208 || 16,8 || 14,4 || 14,1 UE[21] || 452 757 || 423 301 || 508 325 || 2 534 835 || 2 338 669 || 2 466 347 || 17,9 || 18,1 || 20,6 Sursa datelor: Eurostat Nu sunt disponibile date pentru perioada
anterioară anului 2008, deoarece culegerea datelor privind permisele de ședere
a fost stabilită prin Regulamentul (CE) nr. 862/2007, 2008 fiind primul an de
referință. Estonia și Țările de Jos nu au prezentat date privind permisele de
ședere eliberate resortisanților țărilor terțe care se alătură unor cetățeni
din afara UE, deoarece nu se poate face distincția între aceste date și datele
privind alte permise eliberate pe motive familiale. Danemarca nu a furnizat
date pentru 2008. Luxemburg nu a furnizat date pentru perioada 2008-2010. Ponderea globală relativ scăzută a permiselor
eliberate pe motive familiale în comparație cu alte permise se datorează
faptului că această statistică acoperă numai scenariul reîntregirii familiei și
nu îi include pe membrii familiei resortisanți ai țărilor terțe care se alătură
unor resortisanți UE. Numărul de
prime permise de ședere eliberate pe motive familiale resortisanților țărilor
terțe care se alătură unor cetățeni din afara UE, în funcție de tipul de membru
al familiei. Motiv || Motive familiale: Persoană care se alătură unui cetățean din afara UE || ȚARA/ANUL - 2010 || Total || Soț/soție/partener/ parteneră care se alătură unui cetățean din afara UE || Copil care se alătură unui cetățean din afara UE || Alt membru al familiei care se alătură unui cetățean din afara UE || Belgia || 9 997 || 4 157 || 5 831 || 9 || Bulgaria || 1 725 || : || : || : || Republica Cehă || 13 398 || 4 547 || 7 626 || 1 225 || Danemarca || 1 490 || 600 || 890 || 0 || Germania || 28 200 || 11 912 || 15 895 || 393 || Estonia || : || : || : || : || Irlanda || 300 || 112 || 117 || 71 || Grecia || 13 398 || 4 044 || 9 354 || 0 || Spania || 89 905 || 19 140 || 69 099 || 1 666 || Franța || 29 400 || : || : || : || Italia || 160 200 || 67 509 || 70 336 || 22 355 || Cipru || 741 || : || : || : || Letonia || 413 || 254 || 78 || 81 || Lituania || 691 || : || : || : || Luxemburg || : || : || : || : || Ungaria || 1 349 || 0 || 794 || 555 || Malta || 30 || 2 || 21 || 7 || Țările de Jos || : || : || : || : || Austria || 7 838 || : || : || : || Polonia || 598 || 291 || 286 || 21 || Portugalia || 11 967 || 916 || 1 013 || 10 038 || România || 910 || 424 || 429 || 57 || Slovenia || 2 231 || : || : || : || Slovacia || 697 || 401 || 75 || 0 || Finlanda || 4 302 || 1 576 || 2 497 || 229 || Suedia || 25 358 || 18 223 || 6 938 || 197 || Regatul Unit || 103 187 || : || : || : || [1] Directiva 2003/86/CE privind dreptul la reîntregirea
familiei, denumită în continuare „directiva”. [2] Situația reîntregirii familiei pentru cetățenii UE și
membrii familiei lor resortisanți ai țărilor terțe este reglementată de dreptul
UE prin Directiva 2004/38/CE. Totuși, această directivă acoperă numai cazurile
în care un cetățean al Uniunii își mută domiciliul ori își stabilește sau și-a
stabilit reședința într-un al stat membru decât cel al cărui cetățean este, iar
membrul familiei sale, resortisant al unei țări terțe, i se alătură sau îl
însoțește. [3] Document de poziție – punctul de vedere al Țărilor de
Jos cu privire la politica de migrație a UE. [4] Această scădere se datorează, probabil, parțial
modificărilor recente ale politicii în unele state membre care au introdus
condiții mai stricte. Se susține că aceste modificări ale politicii permit o
mai bună gestionare a afluxurilor masive de migranți, însă pun sub semnul
întrebării dreptul recunoscut la reîntregirea familiei, astfel cum este
prevăzut în directivă, care constituie în prezent o garanție juridică minimă în
întreaga UE. [5] Eurostat -
a se vedea cifrele specifice în anexă; nu sunt disponibile date pentru Estonia,
Luxemburg și Țările de Jos. [6] http://eurlex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2008:0610:FIN:RO:PDF.
[7] În special, această consultare nu abordează aspectele legate
de Directiva 2004/38/CE privind dreptul la liberă circulație și ședere pe
teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor
acestora. [8] A se vedea considerentul (4) din directivă. [9] COM(2010)573 final din 19.10.2010; a se vedea, de
asemenea, Orientările operaționale privind luarea în considerare a drepturilor
fundamentale în cadrul analizelor de impact ale Comisiei, SEC (2011) 567 final
din 6.5.2011. [10] Conform lucrărilor pregătitoare, ideea pe care se
întemeiază această condiție a fost că dreptul la reîntregirea familiei nu va fi
acordat persoanelor care dispun numai de un permis de ședere temporar, care nu
poate fi reînnoit. [11] A se vedea pagina 5 a raportului (COM 2008/610). [12] „Statele membre ar trebui să pună în aplicare dispozițiile
prezentei directive fără să facă discriminare pe bază de sex, rasă, culoare,
origine etnică sau socială, caracteristici genetice, limbă, religie sau
convingeri, opinii politice sau orice alte tipuri de opinii, apartenența la o
minoritate națională, avere, naștere, handicap, vârstă sau orientare sexuală.” [13] Pentru mai multe detalii, a se vedea
punctul 4.3.4 din raport. [14] COM (2011) 455 final, adoptată la 19.7.2011. [15] C 540/03 punctele 100 și 101. [16] Standardele minime referitoare la condițiile pe care
trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a
putea beneficia de protecție internațională și referitoare la conținutul
protecției acordate (reformare) COM (2009) 551. [17] Proiectul ARGO, un program de acțiune privind „Cooperarea
în combaterea abuzului sau a folosirii necorespunzătoare a statutelor
administrative ale UE” care se ocupă, printre altele, și de căsătoriile de
conveniență a subliniat necesitatea promovării unei baze de date comune și
nevoia unei abordări comune în ceea ce privește „căsătoriile în alb”. [18] CEJ C-540/03. [19] COM (2008) 610, p. 11. [20] C-540/03; CEJ c-578/08 [21] Totalul UE, cu excepția statelor membre pentru care nu
sunt disponibile date.