EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52011PC0326
Proposal for a DIRECTIVE OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND OF THE COUNCIL on the right of access to a lawyer in criminal proceedings and on the right to communicate upon arrest
Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI oikeudesta asianajajaan rikosoikeudenkäyntimenettelyissä ja oikeudesta ilmoittaa pidätyksestään
Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI oikeudesta asianajajaan rikosoikeudenkäyntimenettelyissä ja oikeudesta ilmoittaa pidätyksestään
/* KOM/2011/0326 lopullinen - 2011/0154 (COD) */
Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI oikeudesta asianajajaan rikosoikeudenkäyntimenettelyissä ja oikeudesta ilmoittaa pidätyksestään /* KOM/2011/0326 lopullinen - 2011/0154 (COD) */
PERUSTELUT 1. Johdanto 1. Tässä ehdotuksessa Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiiviksi pyritään määrittämään yhteiset
vähimmäisvaatimukset, jotka koskevat rikoksesta epäillyn tai syytetyn oikeutta
käyttää asianajajaa ja ilmoittaa pidätyksestään kolmannelle henkilölle,
esimerkiksi sukulaiselle, työnantajalle tai konsuliviranomaiselle. Näitä
vähimmäisvaatimuksia olisi sovellettava rikosoikeudenkäyntimenettelyissä koko
Euroopan unionin alueella. Ehdotus on viimeisin niistä toimenpiteistä, jotka
esitetään etenemissuunnitelmasta epäiltyjen tai syytettyjen henkilöiden
prosessuaalisten oikeuksien vahvistamiseksi rikosoikeudellisissa menettelyissä
30. marraskuuta 2009 annetussa neuvoston päätöslauselmassa, joka on
Eurooppa-neuvoston 10. ja 11. joulukuuta 2010 hyväksymän Tukholman
ohjelman liitteenä. Etenemissuunnitelmassa annetaan komissiolle ohje esittää
ehdotuksia vaihe vaiheelta. Tätä ehdotusta olisi siten pidettävä osana
lähivuosina esitettävää kattavaa lainsäädäntöpakettia, jonka tarkoituksena on
vahvistaa rikosoikeudenkäyntimenettelyissä Euroopan unionin alueella
noudatettavia oikeuksia koskevat vähimmäisvaatimukset. Oikeusavusta, joka
yhdistetään etenemissuunnitelmassa oikeuteen käyttää asianajajaa, on syytä
antaa erillinen ehdotus aiheen erityisluonteen ja monimutkaisuuden vuoksi. 2. Paketin ensimmäinen osa oli
20 päivänä lokakuuta 2010 annettu direktiivi 2010/64/EU oikeudesta
tulkkaukseen ja käännöksiin rikosoikeudellisissa menettelyissä[1]. 3. Toinen osa on parhaillaan
komission ehdotuksen[2]
pohjalta neuvoteltavana oleva direktiivi tiedonsaantioikeudesta. Siinä
esitetään vähimmäissäännöt, jotka koskevat syytetyn oikeutta saada tietoa
oikeuksistaan ja syytteen sisällöstä sekä tutustua tapausta koskeviin
asiakirjoihin. 4. Tämän, samoin kuin kahden
aikaisemman, ehdotuksen tavoitteena on parantaa epäiltyjen ja syytettyjen
oikeuksia. Näitä oikeuksia koskevat yhteiset vähimmäisvaatimukset parantaisivat
eri jäsenvaltioiden oikeusviranomaisten keskinäistä luottamusta ja
helpottaisivat siten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista.
Tietynasteinen jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen yhteensopivuus on ratkaisevan
tärkeää EU:n laajuisen oikeudellisen yhteistyön edistämisessä. 5. Ehdotus perustuu Euroopan
unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimus) 82 artiklan 2
kohtaan. Kyseisessä artiklassa määrätään, että ”Euroopan parlamentti ja
neuvosto voivat tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetuilla
direktiiveillä säätää vähimmäissäännöistä sikäli kuin se on tarpeen tuomioiden
ja oikeusviranomaisten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen sekä
poliisiyhteistyön ja oikeudellisen yhteistyön helpottamiseksi rajatylittävissä
rikosasioissa. Näissä vähimmäissäännöissä otetaan huomioon jäsenvaltioiden
oikeusperinteiden ja ‑järjestelmien erot. Vähimmäissäännöt koskevat seuraavia asioita: a) todisteiden
vastavuoroinen hyväksyttävyys jäsenvaltioissa; b) yksilön oikeudet
rikosasioiden käsittelyssä; c) rikosten uhrien
oikeudet; d) […].” 6. Euroopan unionin
perusoikeuskirjan 47 artiklassa määrätään oikeudesta oikeudenmukaiseen
oikeudenkäyntiin. Sen 48 artiklassa taataan oikeus puolustukseen, ja
artiklalla on sama tarkoitus ja soveltamisala kuin Euroopan
ihmisoikeussopimuksen[3]
6 artiklan 3 kohdassa taatuilla oikeuksilla. Euroopan
ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaan
jokaisella rikoksesta syytetyllä on ”oikeus saada riittävästi aikaa ja
edellytykset valmistella puolustustaan”. Sopimuksen 6 artiklan
3 kohdan c alakohdan mukaan puolestaan jokaisella on ”oikeus puolustaa
itseään henkilökohtaisesti tai valitsemansa oikeusavustajan välityksellä”.
Kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen
yleissopimuksen (KP-sopimus)[4]
14 artiklan 3 kohdassa on hyvin samanlaisia määräyksiä. Sekä oikeus
asianajajaan että oikeus ilmoittaa pidätyksestään ovat muodollisia takeita
huonoa kohtelua vastaan ja suojaavat siten pidätettyä Euroopan
ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan loukkauksilta (artiklassa kielletään
huono kohtelu). Oikeus ilmoittaa pidätyksestään edistää Euroopan ihmisoikeussopimuksen
8 artiklassa tarkoitettua oikeutta yksityis- ja perhe-elämän
kunnioittamiseen. Konsulisuhteita koskevan vuoden 1963 Wienin yleissopimuksen[5] mukaan ulkomaan kansalaisella, joka
pidätetään tai jonka vapaus muuten riistetään, on oikeus pyytää, että hänen
maansa konsulaatille ilmoitetaan asiasta. Lisäksi hänellä on oikeus tapaamiseen
konsulivirkamiehen kanssa. 7. Komissio on arvioinut tämän
ehdotuksen vaikutukset. Vaikutusten arviointia koskeva raportti on saatavana
internet-osoitteessa http://ec.europa.eu/governance… 2. Ehdotuksen tausta 8. Euroopan unionista tehdyn
sopimuksen (SEU-sopimus) 6 artiklan 3 kohdassa määrätään, että
Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ja jäsenvaltioiden yhteisessä
valtiosääntöperinteessä taatut perusoikeudet muodostavat unionin lainsäädännön
yleisperiaatteet. SEU-sopimuksen 6 artiklan 1 kohdassa määrätään,
että unioni tunnustaa 7. joulukuuta 2000 hyväksytyssä ja Strasbourgissa 12.
joulukuuta 2007 mukautetussa Euroopan unionin perusoikeuskirjassa[6] vahvistetut oikeudet, vapaudet ja
periaatteet. Perusoikeuskirjalla on sama oikeudellinen asema kuin SEUT- ja
SEU-sopimuksilla. Perusoikeuskirjaa sovelletaan EU:n toimielimiin ja
jäsenvaltioihin niiden pannessa täytäntöön unionin lainsäädäntöä esimerkiksi
Euroopan unionissa rikosasioissa tehtävän oikeudellisen yhteistyön alalla. 9. Komissio esitti vuonna 2004
kattavan säädösehdotuksen[7]
tärkeimmistä syytettyjen oikeuksista rikosoikeudellisissa menettelyissä.
Neuvosto ei kuitenkaan hyväksynyt tätä ehdotusta. 10. Oikeusasiainneuvosto hyväksyi
30. marraskuuta 2009 etenemissuunnitelman epäiltyjen tai syytettyjen
henkilöiden prosessuaalisten oikeuksien vahvistamiseksi rikosoikeudellisissa
menettelyissä[8].
Kyseisessä etenemissuunnitelmassa esitettiin hyväksyttäväksi vaihe vaiheelta
toimenpiteitä tärkeimpien prosessuaalisten oikeuksien vahvistamiseksi ja
kehotettiin komissiota tekemään asiaa koskevia ehdotuksia. Neuvosto myönsi,
että Euroopan unionin tasolla ei tähän mennessä ollut tehty tarpeeksi
yksilöiden perusoikeuksien takaamiseksi rikosoikeudellisissa menettelyissä.
EU:n lainsäädännön täydet edut konkretisoituvat vasta sitten, kun kaikki
toimenpiteet on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Etenemissuunnitelman
kolmas ja neljäs toimenpide koskevat oikeutta asianajajaan ja oikeutta ottaa yhteyttä
kolmanteen henkilöön, kuten sukulaiseen, työnantajaan tai konsuliviranomaiseen. 11. Tukholman ohjelmassa[9], jonka 10. ja 11. joulukuuta 2009
kokoontunut Eurooppa-neuvosto hyväksyi, vahvistettiin uudelleen yksilön
oikeuksien merkitys rikosoikeudellisissa menettelyissä. Yksilön oikeudet ovat
unionin perusarvo ja olennainen tekijä jäsenvaltioiden keskinäisessä
luottamuksessa ja suuren yleisön luottamuksessa EU:hun. Yksilöiden
perusoikeuksien suojelulla poistetaan myös esteitä vapaan liikkuvuuden tieltä. Tukholman
ohjelmassa mainitaan etenemissuunnitelma keskeisenä osana monivuotista ohjelmaa
ja kehotetaan komissiota esittämään soveltuvia ehdotuksia sen nopeaksi
täytäntöönpanemiseksi. 3. Perusoikeuskirjassa ja Euroopan
ihmisoikeussopimuksessa vahvistettu oikeus asianajajaan 12. Perusoikeuskirjan 6 artiklassa
– Oikeus vapauteen ja turvallisuuteen – todetaan seuraavaa: ”Jokaisella on oikeus vapauteen ja
henkilökohtaiseen turvallisuuteen.” Perusoikeuskirjan 47 artiklassa – Oikeus
tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen – todetaan
seuraavaa: ”Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan
kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja
puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on etukäteen laillisesti perustettu. Jokaisella
on oltava mahdollisuus saada neuvoja ja antaa toisen henkilön puolustaa ja
edustaa itseään.” Perusoikeuskirjan 48 artiklassa –
Syyttömyysolettama ja oikeus puolustukseen – todetaan seuraavaa: ”2. Jokaiselle
syytetylle taataan oikeus puolustukseen.” Perusoikeuskirjassa taataan sen soveltamisalan
puitteissa vastaavat oikeudet kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksessa. Sopimuksen 6 artiklassa – Oikeus oikeudenmukaiseen
oikeudenkäyntiin – todetaan seuraavaa: ”3. Jokaisella rikoksesta
syytetyllä on seuraavat vähimmäisoikeudet: b) oikeus saada
riittävästi aikaa ja edellytykset valmistella puolustustaan; c) oikeus puolustautua
henkilökohtaisesti tai itse valitsemansa oikeudenkäyntiavustajan välityksellä
[…].” 13. Euroopan
ihmisoikeustuomioistuin (EIT) on muutamassa viimeaikaisessa tuomiossaan
selventänyt näiden määräysten soveltamisalaa. EIT on toistuvasti todennut, että
6 artiklaa sovelletaan rikosoikeudenkäyntiä edeltävään vaiheeseen[10] ja että epäillylle on tarjottava
mahdollisuutta saada asianajajan apua poliisikuulustelun alusta lähtien[11] ja kuulustelujen toimittamisesta
riippumatta siitä lukien, kun hänet on pidätetty[12]. EIT on myös todennut, että näitä takeita
on sovellettava todistajiin aina kun heitä todellisuudessa epäillään
rikoksesta, koska on epäolennaista, missä muodollisessa ominaisuudessa henkilöä
kuulustellaan.[13]
Asiassa Panovits[14]
EIT totesi, että kun tuomion perusteena olivat lausumat, jotka epäilty oli
antanut ilman asianajajan läsnäoloa, ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa oli
rikottu siitä huolimatta, että muitakin todisteita oli. EIT totesi, että
asianajan puuttuminen valittajan kuulustelussa oli rajoittanut hänen
puolustautumisoikeuksiaan, kun ei ollut pakottavia syitä, jotka eivät
vaarantaneet koko oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuutta.[15] Asianajajan käyttämistä koskevaan oikeuteen
liittyvien valitusten määrä on kasvanut tasaisesti viime vuosina. Jos EIT:n
oikeuskäytäntöä ei noudateta, jäsenvaltioille voi aiheutua huomattavia
kustannuksia EIT:n määräämistä vahingonkorvauksista valittajille.[16] 14. Prosessuaalisia oikeuksia
koskevassa etenemissuunnitelmassa annetun toimeksiannon mukaisesti tässä
direktiivissä säädetään EU-tason vähimmäisvaatimuksista, jotka koskevat
epäiltyjen ja syytettyjen oikeutta asianajajaan. Sillä edistetään siten
perusoikeuskirjan ja erityisesti sen 6, 47 ja 48 artiklan soveltamista
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan perusteella, sellaisena kuin EIT
sitä tulkitsee. 4. Oikeus ilmoittaa pidätyksestään 15. Rikoksesta epäillyllä tai
syytetyllä henkilöllä, jolta on riistetty hänen vapautensa, olisi oltava oikeus
ottaa yhteyttä valitsemaansa henkilöön, kuten perheenjäseneen tai työnantajaan,
ja ilmoittaa pidätyksestään. Lisäksi jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että
rikoksesta epäillyn tai syytetyn lapsen oikeudellisille edustajille ilmoitetaan
välittömästi lapsen pidättämisestä ja pidätyksen syistä, ellei tämä ole vastoin
lapsen etua. Tästä oikeudesta tulisi poiketa vain erittäin rajoitetuissa
olosuhteissa. 16. Jos pidätetty on ulkomaan
kansalainen, on aiheellista ilmoittaa pidätyksestä hänen kotimaansa
konsuliviranomaisille. Rikoksesta epäillyt ja syytetyt ulkomaalaiset ovat
selkeästi erottuva haavoittuvassa asemassa oleva ryhmä, joka tarvitsee joskus
lisäsuojelua, jollaisesta määrätään muun muassa konsulisuhteita koskevassa vuoden
1963 Wienin yleissopimuksessa. Yleissopimuksen mukaan ulkomaan kansalaisella,
joka pidätetään tai jonka vapaus muuten riistetään, on oikeus pyytää, että
hänen maansa konsulaatille ilmoitetaan asiasta. Lisäksi hänellä on oikeus
tapaamiseen konsulivirkamiehen kanssa. 5. Säännökset 1 artikla – Tavoite 17. Direktiivin tavoitteena on
vahvistaa säännöt, jotka koskevat epäiltyjen ja syytettyjen sekä eurooppalaisen
pidätysmääräyksen kohteena olevien henkilöiden oikeutta asianajajaan heitä
koskevissa rikosoikeudenkäyntimenettelyissä, ja säännöt, jotka koskevat
sellaisten epäiltyjen ja syytettyjen, joilta on riistetty vapaus, oikeutta
ilmoittaa pidätyksestään kolmannelle henkilölle. 2 artikla –
Soveltamisala 18. Direktiiviä sovelletaan siitä
lähtien, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet henkilölle
joko virallisella ilmoituksella tai muulla tavoin tiedon siitä, että häntä
epäillään tai syytetään rikoksesta, siihen saakka kun menettelyt on saatettu
päätökseen (mukaan luettuna muutoksenhaku). 19. Eurooppalaista
pidätysmääräystä[17]
koskevat menettelyt on nimenomaisesti katettu tässä artiklassa. Direktiivissä
todetaan, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen mukaiseen luovutusmenettelyyn
sovelletaan perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen
5 ja 6 artiklassa vahvistettuja menettelyllisiä takeita. 3 artikla – Oikeus käyttää asianajajaa
rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 20. Tässä artiklassa säädetään
siitä yleisestä periaatteesta, että kaikilla rikosoikeudellisissa menettelyissä
epäillyillä ja syytetyillä olisi oltava oikeus tavata asianajaja mahdollisimman
pian, sellaiseen aikaan ja sellaisella tavalla, että he voivat käyttää
puolustautumisoikeuksiaan. Oikeus tavata asianajaja on toteutettava viimeistään
vapaudenriiston yhteydessä, niin pian kuin se on tapaukseen liittyvät
olosuhteet huomioon ottaen mahdollista. Oikeus tavata asianajaja on taattava
joka tapauksessa kuulustelujen yhteydessä, riippumatta siitä, joutuuko henkilö
vapaudenriiston kohteeksi vai ei. Oikeus asianajajan tapaamiseen on taattava
myös kun toteutetaan sellainen prosessuaalinen tai todisteiden hankkimiseen
liittyvä toimi, jossa epäillyn tai syytetyn edellytetään olevan läsnä tai jossa
hänellä on oikeus olla läsnä, paitsi jos asianajajan odottamiseen kuluva aika
voisi aiheuttaa todisteen muuttumisen, siirtämisen tai tuhoutumisen. Tässä on
otettu huomioon EIT:n oikeuskäytäntö, jonka mukaan epäillylle on tarjottava
asianajajan apua jo poliisikuulustelun alkuvaiheessa ja heti vapaudenriiston
jälkeen, riippumatta siitä, kuulustellaanko häntä. 4 artikla –
Asianajajan käyttämistä koskevan oikeuden sisältö 21. Tässä artiklassa säädetään,
mitä toimenpiteitä epäiltyä tai syytettyä edustavan asianajajan on voitava
toteuttaa puolustautumisoikeuksien tehokkaan käytön varmistamiseksi. Hänen on
esimerkiksi voitava tavata epäilty tai syytetty riittävän pitkään ja riittävän
usein puolustautumisoikeuksien tehokkaan käytön varmistamiseksi; olla läsnä
kaikissa kuulusteluissa ja kuulemisissa; olla läsnä, kun toteutetaan sellainen
tutkintaan tai todisteiden hankkimiseen liittyvä toimi, jossa epäillyn tai
syytetyn edellytetään sovellettavan kansallisen lain nojalla olevan läsnä tai
jossa hänellä on oikeus olla läsnä, lukuun ottamatta edellä esitettyä
poikkeusta, jolloin asianajajan odottamisesta aiheutuva viivästys voisi
vaikuttaa todisteiden saamiseen; ja hänellä on oltava oikeus päästä paikkaan,
jossa pidätettyä säilytetään, jotta hän voi tarkistaa säilössäpito-olosuhteet.
Artiklan säännöksissä on otettu huomioon EIT:n toistuva oikeuskäytäntö, jossa
korostetaan, että puolustautumisoikeuksia on voitava käyttää tehokkaasti, ja
luetellaan toimenpiteet[18],
jotka epäiltyä tai syytettyä edustavan asianajajan on voitava toteuttaa. 5 artikla –
Oikeus ilmoittaa pidätyksestä 22. Tässä artiklassa säädetään,
että henkilöllä, jolta on riistetty vapaus rikosoikeudellisissa menettelyissä,
on oikeus ottaa mahdollisimman pian pidätyksen jälkeen yhteyttä yhteen
valitsemaansa henkilöön, todennäköisimmin sukulaiseen tai työnantajaan, ja
ilmoittaa tälle pidätyksestään. Myös vapaudenriiston kohteeksi joutuneiden
lasten laillisille edustajille olisi mahdollisimman pian ilmoitettava lapsen
pidättämisestä ja siihen liittyvistä syistä, ellei tämä ole vastoin lapsen
etua. Jos pidätetyn nimeämään henkilöön ei yrityksistä huolimatta saada
yhteyttä tai hänelle ei voida ilmoittaa pidätyksestä (esimerkiksi siksi, että
tämä ei vastaa puhelimeen), pidätetylle on kerrottava, että pidätyksestä
ilmoittaminen ei ole onnistunut. Tästä johtuvia seuraamuksia säännellään kansallisen
lain mukaan. Tästä oikeudesta voidaan poiketa ainoastaan 8 artiklassa
säädettyjen rajoitettujen olosuhteiden nojalla. Tämän artiklan säännökset
perustuvat Euroopan komission vaatimukseen tehdä Euroopan oikeusjärjestelmät
lapsiystävällisemmiksi[19],
kidutuksen vastaisen komitean toistuvaan toteamukseen, jonka mukaan oikeus
ilmoittaa pidätyksestä on tärkeä suojatoimenpide huonoa kohtelua vastaan, sekä
Euroopan neuvoston ministerikomitean hyväksymiin lapsiystävällistä
oikeudenkäyttöä koskeviin ohjeisiin[20]. 6 artikla – Oikeus ottaa yhteyttä
konsuli- tai diplomaattiviranomaisiin 23. Tässä artiklassa vahvistetaan
oikeus ottaa yhteyttä konsuliviranomaisiin. Artiklan mukaan jäsenvaltioiden on
huolehdittava siitä, että pidätetyllä ulkomaalaisella on kaikissa tapauksissa
niin halutessaan oikeus siihen, että pidätyksestä ilmoitetaan hänen kotimaataan
edustaville konsuliviranomaisille. Tästä oikeudesta voidaan poiketa ainoastaan
8 artiklassa säädettyjen rajoitettujen olosuhteiden nojalla. 7 artikla –
Luottamuksellisuus 24. Puolustautumisoikeuksien
suojaamiseksi säädetään velvollisuus varmistaa, että epäillyn tai syytetyn ja
hänen asianajajansa välinen yhteydenpito on viestintävälineestä riippumatta
täysin luottamuksellista, ilman mitään poikkeuksia. EIT on todennut, että
asiakkaan ja asianajajan välisen tietojenvaihdon luottamuksellisuuden
suojaamista koskeva periaate on yksi keskeisiä tekijöitä sen varmistamisessa,
että asianajaja voi tehokkaasti ajaa asiakkaansa etua. EIT on katsonut, että
luottamuksellinen yhteydenpito asianajajaan on suojattu ihmisoikeussopimuksessa
tärkeänä puolustautumisoikeuksiin liittyvänä takeena.[21] 8 artikla – Poikkeukset 25. Koska tässä direktiivissä
vahvistetut oikeudet ovat merkitykseltään keskeisiä, voitaisiin ajatella, että
jäsenvaltioiden ei periaatteessa pitäisi voida poiketa niistä. EIT:n
oikeuskäytännön perusteella sallitaan kuitenkin rajoitettu poikkeaminen 3
artiklan, 4 artiklan 1–3 kohdan sekä 5 ja 6 artiklan säännöksistä
rikosoikeudenkäyntimenettelyn alkuvaiheessa. EIT on katsonut, että vaikka
rikoksesta syytetyn oikeus saada käyttöönsä puolustusasianajaja ei ole
absoluuttinen, tämän oikeuden käyttöä koskevia poikkeuksia olisi säänneltävä
selkeästi ja rajoitettava ajallisesti[22],
eikä oikeudesta poikkeaminen saa riistää syytetyltä oikeutta oikeudenmukaiseen
kuulemiseen koko menettelyn puitteissa[23].
Tässä säännöksessä otetaan huomioon kyseinen oikeuskäytäntö antamalla
jäsenvaltioille mahdollisuus poiketa oikeudesta asianajajan käyttöön vain
poikkeuksellisissa olosuhteissa, jos se on välttämätöntä ja edellyttäen, että
menettelyllisiä takeita noudatetaan. Kaikki poikkeukset on perusteltava
pakottavilla syillä, jotka liittyvät kiireelliseen tarpeeseen välttää yhden tai
useamman henkilön joutuminen hengenvaaraan tai altistuminen fyysisen koskemattomuuden
loukkaukselle. Lisäksi poikkeusten on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia,
mikä edellyttää, että toimivaltaisen viranomaisen on aina valittava eri
vaihtoehdoista se, joka vähiten rajoittaa oikeutta asianajajan käyttöön, ja
myös rajoituksen kesto on määrättävä mahdollisimman lyhyeksi. EIT:n
oikeuskäytännön mukaan mitään poikkeusta ei saa perustella yksinomaan rikoksen
tyypin tai vakavuuden nojalla, vaan kaikki poikkeuksia koskevat päätökset
edellyttävät toimivaltaisen viranomaisen tapauskohtaista arviointia. Mikään
poikkeus ei kuitenkaan saa missään tapauksessa vaarantaa oikeudenkäynnin
oikeudenmukaisuutta, eikä lausumia, jotka asianomainen on antanut ilman
asianajajan läsnäoloa, saa käyttää todisteena häntä vastaan. Lopuksi
säännöksessä vaaditaan, että poikkeukset voidaan hyväksyä ainoastaan
lainkäyttöviranomaisen perustellulla päätöksellä. Tämä tarkoittaa, että
päätöstä ei voi tehdä poliisi tai muu toimeenpanoviranomainen, joka kansallisen
lainsäädännön ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukaan ei ole
lainkäyttöviranomainen. Samaa periaatetta ja rajoituksia sovelletaan
poikkeuksiin, jotka koskevat oikeutta ottaa pidätyksen yhteydessä yhteyttä
kolmanteen henkilöön. 9 artikla –
Oikeudesta luopuminen 26. EIT on katsonut, että
oikeuksista luopuminen voi olla ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetulla tavalla
tehokas vain jos se on tapahtunut vapaaehtoisesti ja yksiselitteisesti ja jos
siihen liittyy luopumisen merkityksen huomioon ottaen oikeasuhteiset
vähimmäistakeet[24].
Tämä oikeuskäytäntö on otettu huomioon 9 artiklassa, jossa säädetään, että
oikeuksista luopumisen (johon liittyvät tosiseikat ja olosuhteet on kirjattava
muistiin) on tapahduttava vapaaehtoisesti ja yksiselitteisesti, ja
asianomaiselle on tehtävä täysin selväksi siitä aiheutuvat seuraukset, joko
näitä seurauksia koskevan oikeusavun yhteydessä tai muulla tavoin. Asianomaisen
on myös kyettävä ymmärtämään nämä seuraukset. 10 artikla – Muut kuin epäillyt tai
syytetyt henkilöt 27. Tässä artiklassa säädetään
suojelusta ja suojakeinoista sellaisille henkilöille, esimerkiksi todistajille,
joista tulee kuulustelun tai kuulemisen aikana epäiltyjä tai syytettyjä. Tämä
perustuu EIT:n oikeuskäytäntöön, jossa se on todennut, että oikeudenmukaisen
oikeudenkäynnin takeita, mm. oikeutta asianajajaan, on sovellettava todistajiin
aina kun heitä todellisuudessa epäillään rikoksesta, koska on epäolennaista,
missä muodollisessa ominaisuudessa henkilöä kuulustellaan.[25] 11 artikla –
Oikeus asianajajaan eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä 28. Tämä artikla perustuu
SEUT-sopimuksen 82 artiklan 2 kohtaan, jossa määrätään sellaisten
direktiiveillä annettavien vähimmäissääntöjen säätämisestä, joilla voidaan
helpottaa tuomioiden ja oikeusviranomaisten päätösten vastavuoroista
tunnustamista sekä poliisiyhteistyötä ja oikeudellista yhteistyötä
rajatylittävissä rikosasioissa. Eurooppalaista pidätysmääräystä koskevan
järjestelmän parantaminen on keskeinen aihe komission kolmannessa kertomuksessa
eurooppalaista pidätysmääräystä koskevan puitepäätöksen täytäntöönpanosta[26]. Tämä artikla perustuu eurooppalaisesta
pidätysmääräyksestä tehdyn puitepäätöksen 2002/584/YOS[27] 11 artiklaan, jonka nojalla henkilöllä,
joka otetaan kiinni eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa varten, on
oikeus käyttää oikeudellista avustajaa täytäntöönpanojäsenvaltion kansallisen
lainsäädännön mukaisesti. Säännös ei vaikuta vastavuoroiseen tunnustamiseen,
sillä pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion asianajaja ei käsittele asian
sisältöä tässä vaiheessa, vaan hänen roolinsa rajoittuu siihen, että etsitty
henkilö voi käyttää puitepäätöksen mukaisia oikeuksiaan. Pidätysmääräyksen
antaneen jäsenvaltion asianajajan tehtävänä on tätä varten antaa apua ja
tietoja täytäntöönpanojäsenvaltion asianajajalle. Vastavuoroisen tunnustamisen välttämätön edellytys
on keskinäinen luottamus, jonka edistämiseksi säädetään, että eurooppalaisen
pidätysmääräyksen nojalla pidätetyn henkilön pidätyksestä on ilmoitettava
pidätysmääräyksen antaneelle jäsenvaltiolle ja että pidätetyn etuja voi
puolustaa pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa asianajaja, joka avustaa
täytäntöönpanojäsenvaltion asianajajaa, niin että pidätetty voi käyttää
oikeuksiaan täytäntöönpanojäsenvaltiossa neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS
mukaisesti mahdollisimman tehokkaasti. Tällainen apu voi helpottaa
puitepäätöksessä vahvistettujen yksilön oikeuksien tehokasta käyttöä
täytäntöönpanojäsenvaltiossa, erityisesti mahdollisuutta kieltäytyä
eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta puitepäätöksen 3 ja 4
artiklassa vahvistettujen perusteiden nojalla. Pidätysmääräyksen antaneen
jäsenvaltion asianajajan apu saattaa olla tarpeen esimerkiksi sitä varten, että
voitaisiin esittää todisteet aiemmasta tuomiosta, jonka nojalla on sovellettava
ne bis in idem ‑periaatetta puitepäätöksen 3 artiklan 2 kohdan
mukaisesti. Eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanomenettely ei
viivästy, koska tämä artikla ei vaikuta puitepäätöksessä säädettyihin
määräaikoihin. Päinvastoin, pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion asianajajan
osallistuminen nopeuttaa suostumuksen saamista, koska etsitty henkilö saa
täydellisemmät tiedot menettelystä pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa
ja suostumuksensa seurauksista. 12 artikla –
Oikeusapu 29. Perusoikeuskirjan
47 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Maksutonta oikeusapua annetaan vähävaraisille,
jos tällainen apu on tarpeen, jotta asianomainen voisi tehokkaasti käyttää
oikeutta saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi.” Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3
kohdassa määrätään, että jokaisella rikoksesta syytetyllä on oikeus saada
maksutonta oikeusapua, ”jos hän ei itse pysty maksamaan [siitä], […]
oikeudenmukaisuuden niin vaatiessa”. Vaikka tämän direktiivin tarkoituksena ei ole
säännellä oikeusapua koskevia kysymyksiä, siinä säädetään, että jäsenvaltioiden
on edelleen sovellettava oikeusapua koskevia kansallisia säännöksiään. Näiden
oikeusapua koskevien kansallisten säännösten on oltava perusoikeuskirjan ja
ihmisoikeussopimuksen mukaisia. Jäsenvaltiot eivät myöskään saa soveltaa oikeusapuun
vähemmän suotuisia edellytyksiä esimerkiksi silloin kun oikeus asianajajaan
taataan tämän direktiivin mukaisesti, verrattuna tapauksiin, joissa oikeus
asianajajaan oli taattu jo kansallisen lain nojalla. 13 artikla –
Oikeussuojakeinot asianajajan käyttämistä koskevan oikeuden loukkauksia vastaan 30. Tämä artikla perustuu EIT:n
oikeuskäytäntöön, jonka mukaan sopivin oikeussuojakeino tapauksissa, joissa on
loukattu ihmisoikeussopimukseen perustuvaa oikeutta oikeudenmukaiseen
oikeudenkäyntiin, on sen varmistaminen, että epäilty tai syytetty palautetaan
mahdollisuuksien mukaan tilanteeseen, joka olisi vallinnut, ellei hänen
oikeuksiaan olisi loukattu[28].
EIT on katsonut, että vaikka oikeus asianajajaan voidaan poikkeuksellisesti
evätä pakottavista syistä, tällainen rajoitus ei perusteluista riippumatta saa
aiheettomasti vaikuttaa ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan mukaisiin syytetyn
oikeuksiin, ja että näihin oikeuksiin periaatteessa puututaan
peruuttamattomasti, jos tuomion perusteena käytetään lausumia, jotka syytetty
on antanut itseään vastaan poliisikuulustelussa ilman asianajajan läsnäoloa[29]. Siksi tässä artiklassa kielletään
periaatteessa sellaisten todisteiden käyttö, jotka on saatu silloin kun oikeus
asianajajaan on evätty, lukuun ottamatta niitä poikkeustapauksia, joissa
tällaisten todisteiden käyttö ei vaikuta puolustautumisoikeuksiin. 14 artikla –
Taannehtivuuskielto 31. Tämän artiklan tarkoituksena
on varmistaa, että yhteisten vähimmäisvaatimusten asettaminen tämän direktiivin
mukaisesti ei heikennä tietyissä jäsenvaltioissa sovellettavien vaatimusten
tasoa ja että perusoikeuskirjassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa määrätyt
vaatimukset pysyvät voimassa. Koska tässä direktiivissä säädetään vain
vähimmäissäännöistä, jäsenvaltiot voivat SEUT-sopimuksen 82 artiklan
mukaisesti antaa tiukempia sääntöjä. 15 artikla –
Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 32. Tässä artiklassa edellytetään,
että jäsenvaltiot panevat direktiivin täytäntöön viimeistään …. …kuuta 20… ja
toimittavat komissiolle viimeistään tuona päivänä säännökset, joilla direktiivi
saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. 16 artikla
– Voimaantulo 33. Tässä artiklassa säädetään,
että direktiivi tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun
se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä. 6. Toissijaisuusperiaate 34. Jäsenvaltiot eivät yksinään
voi saavuttaa ehdotuksen tavoitetta riittävässä määrin, koska asianajajan
käyttämistä koskevasta oikeudesta ilmoittamisen tapa ja ajankohta
rikosoikeudenkäyntimenettelyissä vaihtelevat edelleen huomattavasti
jäsenvaltiosta toiseen. Koska ehdotuksen tavoitteena on edistää keskinäistä
luottamusta, vain Euroopan unionin toimesta voidaan vahvistaa johdonmukaiset
yhteiset vähimmäisvaatimukset, joita noudatetaan kaikkialla unionissa.
Ehdotuksella lähennetään jäsenvaltioiden prosessioikeudellisia sääntöjä, jotka
koskevat sitä, milloin ja millä tavoin epäillyt, syytetyt tai eurooppalaisen
pidätysmääräyksen kohteena olevat henkilöt saavat ottaa yhteyttä asianajajaan.
Tavoitteena on lisätä jäsenvaltioiden keskinäistä luottamusta. Näin ollen
ehdotus on toissijaisuusperiaatteen mukainen. 7. Suhteellisuusperiaate 35. Ehdotus on
suhteellisuusperiaatteen mukainen, koska siinä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen
ehdotuksen tavoitteiden saavuttamiseksi Euroopan tasolla. 2011/0154 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON
DIREKTIIVI oikeudesta asianajajaan
rikosoikeudenkäyntimenettelyissä ja oikeudesta ilmoittaa pidätyksestään
EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN
UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta
tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 82 artiklan 2 kohdan, ottavat huomioon Euroopan komission
ehdotuksen, sen jälkeen kun esitys
lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu
kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan talous- ja
sosiaalikomitean lausunnon[30], ottavat huomioon alueiden komitean lausunnon[31], noudattavat tavallista
lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1) Euroopan unionin
perusoikeuskirjan, jäljempänä ’perusoikeuskirja’, 47 artiklassa,
ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen,
jäljempänä ’Euroopan ihmisoikeussopimus’, 6 artiklassa sekä
kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen
yleissopimuksen, jäljempänä ’KP-sopimus’, 14 artiklassa määrätään
oikeudesta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin. Perusoikeuskirjan
48 artiklassa taataan, että oikeutta puolustukseen kunnioitetaan. (2) Tuomioistuinten tuomioiden ja
oikeudellisten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaate on unionin
rikosoikeudellisen yhteistyön kulmakivi. (3) Vastavuoroinen tunnustaminen
voi toimia tehokkaasti vain keskinäisen luottamuksen vallitessa, ja se
edellyttää yksityiskohtaisia sääntöjä perusoikeuskirjassa, Euroopan
ihmisoikeussopimuksessa ja KP-sopimuksessa määrättyjen menettelyllisten
oikeuksien ja takeiden suojelusta. Yhteisten vähimmäisvaatimusten pitäisi
lisätä luottamusta kaikkien jäsenvaltioiden rikosoikeusjärjestelmiin, minkä
puolestaan olisi johdettava tehokkaampaan oikeudelliseen yhteistyöhön
keskinäisen luottamuksen ilmapiirissä ja perusoikeuskulttuurin edistämiseen
unionissa. Niiden olisi myös poistettava esteet kansalaisten vapaan
liikkuvuuden tieltä. Tällaisia yhteisiä vähimmäissääntöjä olisi sovellettava
oikeuteen käyttää asianajajaa ja oikeuteen ilmoittaa pidätyksestään. (4) Vaikka kaikki jäsenvaltiot
ovat Euroopan ihmisoikeussopimuksen ja KP-sopimuksen sopimuspuolia, kokemus on
osoittanut, että tämä ei itsessään aina synnytä riittävää luottamusta muiden
jäsenvaltioiden rikosoikeudellisiin järjestelmiin. (5) Neuvosto hyväksyi 30 päivänä
marraskuuta 2009 etenemissuunnitelman epäiltyjen tai syytettyjen henkilöiden
prosessuaalisten oikeuksien vahvistamiseksi rikosoikeudellisissa menettelyissä,
jäljempänä ’etenemissuunnitelma’[32].
Eurooppa-neuvosto hyväksyi 11 päivänä joulukuuta 2009 Tukholman ohjelman[33], jossa se suhtautui myönteisesti
etenemissuunnitelmaan ja otti sen osaksi Tukholman ohjelmaa (2.4 kohta).
Etenemissuunnitelmassa esitetään vaihe vaiheelta seuraavia oikeuksia koskevien
toimenpiteiden toteuttamista: oikeus käännöksiin ja tulkkaukseen[34], oikeus tietojen saamiseen oikeuksista ja
syytteistä[35],
oikeus oikeudelliseen neuvontaan ja oikeusapuun, oikeus yhteydenpitoon
sukulaisiin, työnantajiin ja konsuliviranomaisiin, sekä haavoittuvassa asemassa
olevien epäiltyjen tai syytettyjen oikeus erityisiin suojatoimiin.
Etenemissuunnitelmassa korostetaan, että oikeuksien tärkeysjärjestys on
ainoastaan suuntaa-antava ja että sitä voidaan muuttaa tarpeen mukaan.
Etenemissuunnitelma on tarkoitettu toimimaan kokonaisuutena. Siitä voidaan
hyötyä täysimääräisesti vasta kun kaikki sen osat on pantu täytäntöön. (6) Tässä direktiivissä
vahvistetaan vähimmäissäännöt, jotka koskevat oikeutta käyttää asianajajaa ja
oikeutta ilmoittaa pidätyksestään kolmannelle henkilölle; näitä sääntöjä
sovelletaan rikosoikeudenkäyntimenettelyissä, lukuun ottamatta sakkojen
määräämiseen liittyviä hallinnollisia menettelyjä, kuten kilpailu- tai
veroasioita, sekä eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoon liittyvissä
menettelyissä. Näin direktiivissä edistetään perusoikeuskirjan ja erityisesti
sen 4, 6, 7, 47 ja 48 artiklan soveltamista Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3,
5, 6 ja 8 artiklan perusteella, sellaisina kuin Euroopan
ihmisoikeustuomioistuin niitä tulkitsee. (7) Oikeus käyttää asianajajaa
vahvistetaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa ja KP-sopimuksen 14
artiklan 2 kohdassa. Oikeus olla yhteydessä kolmanteen henkilöön on yksi
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklassa vahvistettuja tärkeitä suojakeinoja
huonoa kohtelua vastaan, ja oikeus ilmoittaa pidätyksestä oman maan
konsuliviranomaisille perustuu konsulisuhteita koskevaan vuoden 1963 Wienin
yleissopimukseen. Tämän direktiivin pitäisi helpottaa kyseisten oikeuksien
soveltamista käytännössä, jotta voidaan suojata oikeutta oikeudenmukaiseen
oikeudenkäyntiin. (8) Euroopan
ihmisoikeustuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut, että epäillyllä tai
syytetyllä olisi oltava oikeus asianajajaan poliisikuulustelujen alkuvaiheessa
ja ainakin heti vapaudenmenetyksen alusta alkaen, jotta voidaan turvata oikeus
oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja etenkin erioikeus olla vaikuttamatta oman
syyllisyyden selvittämiseen ja välttää huono kohtelu. (9) Oikeus asianajajan läsnäoloon
olisi taattava vastaavasti aina kun kansallisessa lainsäädännössä
nimenomaisesti sallitaan tai vaaditaan epäillyn tai syytetyn olevan läsnä
jossakin prosessin vaiheessa tai todisteiden hankkimiseen liittyvässä toimessa,
kuten kotietsinnässä. Näissä tapauksissa asianajajan läsnäolo voi lujittaa
puolustautumisoikeuksia vaikuttamatta kuitenkaan tarpeeseen säilyttää tiettyjen
tutkintatoimien luottamuksellisuus, koska asianomaisen läsnäolo jo sulkee pois
kyseisten toimien luottamuksellisuuden. Tämä oikeus ei saisi vaikuttaa
tarpeeseen suojata todisteet, jotka ovat luonteeltaan sellaisia, että ne voivat
muuttua, siirtyä tai tuhoutua, jos toimivaltainen viranomainen joutuu
odottamaan asianajajan saapumista. (10) Jotta oikeus asianajajan
käyttöön olisi tehokas, sen pitäisi antaa asianajajalle mahdollisuus suorittaa
kaikenlaisia oikeudelliseen neuvontaan liittyviä tehtäviä, kuten Euroopan
ihmisoikeustuomioistuin on katsonut. Tämän tulisi kattaa aktiivinen
osallistuminen kuulusteluihin tai kuulemisiin, tapaamiset asiakkaan kanssa
tapauksen käsittelyä ja puolustuksen valmistelua varten, asianomaisen puolesta
puhuvien todisteiden etsiminen, ahdistuneen asiakkaan tukeminen ja
säilössäpito-olosuhteiden tarkistus. (11) Epäillyn tai syytetyn ja hänen
asianajajansa tapaamisten kesto ja tiheys riippuvat kunkin menettelyn
olosuhteista ja varsinkin asian monimutkaisuudesta ja sovellettavista
menettelyvaiheista. Sen vuoksi tapaamisia ei pitäisi rajoittaa yleisellä
tasolla, koska se voisi haitata puolustautumisoikeuksien tehokasta käyttöä. (12) Sellaisilla epäillyillä tai
syytetyillä, joilta on riistetty vapaus, olisi oltava oikeus ottaa viipymättä
yhteyttä valitsemaansa kolmanteen henkilöön, kuten perheenjäseneen tai
työnantajaan, ja ilmoittaa näille pidätyksestä. (13) Sellaisilla epäillyillä tai
syytetyillä, joilta on riistetty vapaus, olisi myös oltava oikeus ottaa
yhteyttä asianomaisiin konsuli- tai diplomaattiviranomaisiin. Oikeus
konsuliviranomaisten apuun perustuu konsulisuhteita koskevan vuoden 1963 Wienin
yleissopimuksen 36 artiklaan, jonka mukaan valtioilla on oikeus pitää yhteyttä
kansalaisiinsa. Tässä direktiivissä annetaan kyseinen oikeus pidätetyille
henkilöille heidän niin halutessaan. (14) Koska epäillyn tai syytetyn ja
hänen asianajajansa välisen viestinnän luottamuksellisuus on
puolustautumisoikeuksien tehokkaan käytön kannalta olennaisen tärkeää,
jäsenvaltioiden olisi taattava ja suojattava asianajajan ja hänen asiakkaansa
välisten tapaamisten ja muun kansallisen lainsäädännön nojalla sallitun
viestinnän luottamuksellisuus. Luottamuksellisuuteen ei pitäisi soveltaa mitään
poikkeuksia. (15) Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti oikeudesta asianajajaan ja
oikeudesta ilmoittaa pidätyksestään olisi voitava poiketa ainoastaan
poikkeuksellisissa olosuhteissa, kun on olemassa pakottavat syyt, jotka
liittyvät kiireelliseen tarpeeseen välttää ihmishenkeen tai yksilön fyysiseen
koskemattomuuteen kohdistuva vakava uhka, ja kun ei ole tarjolla muuta vähemmän
rajoittavaa keinoa saman tuloksen saavuttamiseksi, kuten vilpillisen
yhteistoiminnan riskiä koskevissa tapauksissa epäillyn tai syytetyn valitseman
asianajajan korvaaminen toisella tai muun kolmannen osapuolen nimeäminen
yhteydenpitoa varten. (16) Tällaisten poikkeusten pitäisi
johtaa ainoastaan asianajajan käyttöä koskevan alkuperäisen oikeuden
mahdollisimman rajoitettuun lykkäämiseen, eikä se saisi vaikuttaa oikeuden
sisältöön. Toimivaltaisen oikeusviranomaisen olisi arvioitava poikkeuksia
tapauskohtaisesti ja perusteltava päätöksensä. (17) Poikkeukset eivät saisi
vaikuttaa oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaan oikeuteen, eivätkä ne
saisi milloinkaan johtaa siihen, että lausumia, jotka epäilty tai syytetty on
antanut ilman asianajajan läsnäoloa, käytetään hänen tuomionsa perusteena. (18) Epäillyn tai syytetyn olisi
sallittava luopua oikeudesta asianajajan käyttöön sillä edellytyksellä, että
hän on täysin tietoinen luopumisen seurauksista erityisesti sillä perusteella,
että hän on tavannut asianajajan ennen tämän päätöksen tekemistä ja hänellä on
tarvittava kyky ymmärtää luopumisen seuraukset, ja edellyttäen että luopuminen
tapahtuu vapaaehtoisesti ja yksiselitteisesti. Epäillyn tai syytetyn olisi
voitava peruuttaa luopuminen milloin tahansa menettelyn aikana. (19) Jokaiselle, jota
toimivaltainen viranomainen kuulee muussa kuin epäillyn tai syytetyn
ominaisuudessa, esimerkiksi todistajana, olisi välittömästi annettava oikeus
asianajajan käyttöön, jos viranomainen katsoo, että henkilöstä on kuulustelun
myötä tullut epäilty, eikä lausumia, jotka hän on antanut ennen kuin hänestä
tuli epäilty tai syytetty, pitäisi käyttää häntä vastaan. (20) Euroopan unionissa tehtävän
oikeudellisen yhteistyön toimivuuden parantamiseksi tässä direktiivissä
säädettyjä oikeuksia olisi soveltuvin osin sovellettava myös eurooppalaisen
pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa koskevissa menettelyissä eurooppalaisesta
pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13
päivänä kesäkuuta 2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS[36] mukaisesti. (21) Eurooppalaisen
pidätysmääräyksen kohteena olevalla henkilöllä olisi oltava oikeus käyttää
asianajajaa täytäntöönpanojäsenvaltiossa, jotta hän voi käyttää neuvoston
puitepäätöksen 2002/584/YOS mukaisia oikeuksiaan tehokkaasti. (22) Tällaisella henkilöllä olisi
lisäksi oltava mahdollisuus käyttää asianajajaa pidätysmääräyksen antaneessa
jäsenvaltiossa, jotta tämä voisi avustaa täytäntöönpanojäsenvaltion asianajajaa
erityistapauksissa luovuttamismenettelyjen aikana tämän vaikuttamatta neuvoston
puitepäätöksessä 2002/584/YOS asetettuihin määräaikoihin. Ensin mainitun
asianajajan olisi voitava avustaa täytäntöönpanojäsenvaltion asianajajaa
asianomaisen henkilön puitepäätökseen 2002/584/YOS perustuvien oikeuksien
käyttämisessä täytäntöönpanojäsenvaltiossa erityisesti puitepäätöksen 3 ja 4
artiklassa vahvistettujen kieltäytymisperusteiden yhteydessä. Koska
eurooppalainen pidätysmääräys perustuu vastavuoroisen tunnustamisen
periaatteeseen, tästä ei pitäisi aiheutua minkäänlaista oikeutta kyseenalaistaa
asian sisältöä täytäntöönpanojäsenvaltiossa. Koska puolustautumisoikeudet ja
vastavuoroinen tunnustaminen eivät ole keskenään ristiriidassa, lujittamalla
oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin sekä täytäntöönpanojäsenvaltiossa
että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa voidaan parantaa keskinäistä luottamusta. (23) Jotta oikeus käyttää
asianajajaa pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa olisi tehokas,
täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen olisi viipymättä ilmoitettava
pidätysmääräyksen antaneelle oikeusviranomaiselle etsityn henkilön pidättämisestä
ja hänen pyynnöstään saada asianajaja pidätysmääräyksen antaneessa
jäsenvaltiossa. (24) Koska oikeusavusta ei
toistaiseksi ole annettu EU:n lainsäädäntöä, jäsenvaltioiden olisi sovellettava
edelleen oikeusapua koskevia kansallisia säännöksiään, joiden olisi oltava
perusoikeuskirjan, Euroopan ihmisoikeussopimuksen ja Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisia. Silloin kun uusissa
kansallisissa säännöksissä, jotka on hyväksytty tämän direktiivin saattamiseksi
osaksi kansallista lainsäädäntöä, annetaan laajempi oikeus asianajajan käyttöön
kuin aiemmissa kansallisissa säännöksissä, olisi sovellettava voimassa olevia
oikeusapua koskevia sääntöjä tekemättä eroa näiden tilanteiden välillä. (25) EU:n oikeuden vaikuttavuuden
periaate edellyttää, että jäsenvaltiot ottavat käyttöön asianmukaiset ja
tehokkaat oikeussuojakeinot siltä varalta, että yksilöille unionin oikeuden
nojalla annettua oikeutta loukataan. (26) Euroopan
ihmisoikeustuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut, että asianajajan käyttöä
koskevan oikeuden loukkauksesta johtuvat haittavaikutukset on poistettava
palauttamalla asianomainen henkilö samaan tilanteeseen, joka olisi vallinnut,
ellei loukkausta olisi tapahtunut. Tämä saattaa edellyttää uuden
oikeudenkäynnin järjestämistä tai vastaavia toimenpiteitä, jos asiassa on
annettu lopullinen tuomio siten, että oikeutta asianajajan käyttöön oli
loukattu. (27) Koska Euroopan
ihmisoikeustuomioistuin on katsonut, että puolustautumisoikeuksille aiheutuu
peruuttamatonta vahinkoa, jos epäiltyä tai syytettyä vastaan käytetään
lausumia, jotka hän on antanut ilman asianajajan läsnäoloa, jäsenvaltioita
olisi vaadittava periaatteessa kieltämään sellaisten lausumien käyttö
todisteena epäiltyä tai syytettyä vastaan, jotka on annettu asianajajan käyttöä
koskevan oikeuden vastaisesti, paitsi jos tällaisten todisteiden käyttö ei
vaikuta puolustautumisoikeuksiin. Tämän ei pitäisi vaikuttaa lausumien käyttöön
muihin kansallisen lain nojalla hyväksyttäviin tarkoituksiin, kuten tarpeeseen
toteuttaa kiireellisiä tutkintatoimia tai välttää muiden rikosten toteutuminen
tai yksilöön kohdistuvat vakavat haittavaikutukset. (28) Tässä direktiivissä säädetään
vähimmäissäännöt. Jäsenvaltiot voivat laajentaa tässä direktiivissä säädettyjä
oikeuksia parantaakseen suojan tasoa tilanteissa, joita ei erikseen käsitellä
tässä direktiivissä. Suojan taso ei saisi milloinkaan alittaa
perusoikeuskirjassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa, sellaisena kuin sitä
tulkitaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä, määrättyjä
vaatimuksia. (29) Tässä direktiivissä
kunnioitetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjassa tunnustettuja perusoikeuksia
ja periaatteita, joihin kuuluvat muun muassa kidutuksen ja epäinhimillisen tai
halventavan kohtelun kielto, oikeus vapauteen ja turvallisuuteen, oikeus
yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen, oikeus henkilökohtaiseen
koskemattomuuteen, lapsen oikeudet, vammaisten sopeutuminen yhteiskuntaan,
oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin,
syyttömyysolettama ja oikeus puolustukseen. Tämä direktiivi on pantava
täytäntöön näiden oikeuksien ja periaatteiden mukaisesti. (30) Tässä direktiivissä edistetään
lapsen oikeuksia ja otetaan huomioon Euroopan neuvoston hyväksymät ohjeet
lapsiystävällisestä oikeudenkäytöstä ja erityisesti niiden määräykset
tiedonsaannista ja neuvonnasta. Direktiivillä varmistetaan, että alaikäiset
eivät voi luopua tämän direktiivin mukaisista oikeuksistaan, jos heiltä puuttuu
kyky ymmärtää luopumisen seuraukset. Rikoksesta epäillyn tai syytetyn
alaikäisen oikeudellisille edustajille olisi aina viipymättä ilmoitettava
alaikäisen pidättämisestä ja tähän johtaneista syistä, ellei se ole vastoin
lapsen etua. (31) Jäsenvaltioiden olisi
varmistettava, että siltä osin kuin tämän direktiivin säännökset vastaavat
Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattuja oikeuksia, ne pannaan täytäntöön
yhdenmukaisesti mainitun sopimuksen määräysten kanssa Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti. (32) Koska tavoitetta, joka on yhteisten
vähimmäisvaatimusten toteuttaminen, ei voida riittävällä tavalla saavuttaa
jäsenvaltioiden toimin kansallisella, alueellisella eikä paikallisella tasolla,
vaan se voidaan toteuttaa ainoastaan Euroopan unionin tasolla, Euroopan
parlamentti ja neuvosto voivat toteuttaa toimenpiteitä Euroopan unionista
tehdyn sopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti.
Samassa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä
direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi
tarpeen. (33) [Euroopan unionista tehtyyn
sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyn,
Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemasta vapauden, turvallisuuden ja
oikeuden alueen osalta tehdyn pöytäkirjan 1–4 artiklan mukaisesti Yhdistynyt
kuningaskunta ja Irlanti ovat ilmoittaneet haluavansa osallistua tämän
direktiivin antamiseen ja soveltamiseen] TAI [Yhdistynyt kuningaskunta ja
Irlanti eivät osallistu tämän direktiivin antamiseen, direktiivi ei sido niitä
eikä sitä sovelleta niihin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta Euroopan unionista
tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen
liitetyn, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemasta vapauden,
turvallisuuden ja oikeuden alueen osalta tehdyn pöytäkirjan 4 artiklan
soveltamista][37]. (34) Euroopan unionista tehtyyn
sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyn,
Tanskan asemaa koskevan pöytäkirjan 1 ja 2 artiklan mukaisesti Tanska ei
osallistu tämän direktiivin antamiseen eikä direktiivi sen vuoksi sido Tanskaa
eikä sitä sovelleta Tanskaan, OVAT HYVÄKSYNEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla
Tavoite Tässä direktiivissä säädetään
rikosoikeudenkäyntimenettelyissä epäillyn tai syytetyn ja neuvoston
puitepäätöksessä 2002/584/YOS tarkoitetun menettelyn kohteena olevan henkilön
oikeudesta turvautua asianajajaan ja ilmoittaa pidätyksestään kolmannelle
henkilölle. 2 artikla
Soveltamisala 1. Tätä direktiiviä sovelletaan
siitä lähtien, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet
henkilölle joko virallisella ilmoituksella tai muulla tavoin tiedon siitä, että
häntä epäillään tai syytetään rikoksesta, siihen saakka kun
oikeudenkäyntimenettely on saatettu päätökseen, mikä tarkoittaa sen kysymyksen
lopullista ratkaisemista, onko epäilty tai syytetty tehnyt rikoksen, sekä
tarvittaessa tuomion antamista ja muutoksenhaun ratkaisemista. 2. Tätä direktiiviä sovelletaan
neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS mukaisen menettelyn kohteena olevaan
henkilöön siitä hetkestä, kun hänet pidätetään täytäntöönpanovaltiossa. 3 artikla
Oikeus käyttää asianajajaa
rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 1. Jäsenvaltioiden on
huolehdittava, että epäilty tai syytetty saa tavata asianajajan mahdollisimman
pian ja joka tapauksessa a) ennen poliisikuulustelun tai
lainvalvontaviranomaisen suorittaman muun kuulustelun alkua; b) kun toteutetaan sellainen
prosessuaalinen tai todisteiden hankkimiseen liittyvä toimi, jossa epäillyn tai
syytetyn läsnäolo on välttämätön tai hänellä on siihen kansallisen lainsäädännön
mukaisesti oikeus, ellei tämä haittaa todisteiden hankkimista; c) vapaudenriiston alkamisesta
lähtien. 2. Mahdollisuus tavata
asianajaja on annettava sellaisena ajankohtana ja sellaisella tavalla, että
epäilty tai syytetty voi tehokkaasti käyttää puolustautumisoikeuksiaan. 4 artikla
Asianajajan käyttämistä
koskevan oikeuden sisältö 1. Epäillyllä tai syytetyllä on
oikeus tavata asianajaja, joka edustaa häntä. 2. Asianajajalla on oikeus olla
läsnä kaikissa kuulusteluissa tai kuulemisissa. Hänellä on oikeus esittää
kysymyksiä, pyytää selvennyksiä ja antaa lausumia, jotka on tallennettava
kansallisen lainsäädännön mukaisesti. 3. Asianajajalla on oikeus olla
läsnä kaikkien muiden sellaisten tutkintatoimien tai todisteiden
keräämistoimien yhteydessä, joissa epäillyn tai syytetyn edellytetään olevan
läsnä tai joissa hänellä on kansallisen lainsäädännön mukaisesti oikeus olla
läsnä, ellei tästä ole haittaa todisteiden hankkimiselle. 4. Asianajajalla on oikeus
tarkastaa olosuhteet, joissa epäiltyä tai syytettyä pidetään säilössä, ja tätä
varten hänet on päästettävä säilössäpitopaikkaan. 5. Epäillyn tai syytetyn ja
hänen asianajajansa tapaamisten kestoa ja tiheyttä ei saa rajoittaa tavalla,
joka voisi haitata epäillyn tai syytetyn puolustautumisoikeuksien käyttämistä. 5 artikla
Oikeus ilmoittaa pidätyksestä 1. Jäsenvaltioiden on
huolehdittava siitä, että 2 artiklassa tarkoitettu henkilö, jolta on
riistetty hänen vapautensa, saa viipymättä ottaa yhteyttä vähintään yhteen
nimeämäänsä henkilöön. 2. Jos kyseessä on lapsi,
jäsenvaltioiden on huolehdittava, että vapaudenriistosta ja sen syistä
ilmoitetaan viipymättä lapsen lailliselle edustajalle tai lapsen edun niin
vaatiessa jollekin toiselle sopivalle aikuiselle, paitsi jos tämä on vastoin
lapsen etua, jolloin on ilmoitettava jollekin toiselle sopivalle aikuiselle. 6 artikla
Oikeus ottaa yhteyttä
konsuli- tai diplomaattiviranomaisiin Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että
2 artiklassa tarkoitetulla henkilöllä, jolta on riistetty hänen vapautensa
ja joka on toisen maan kansalainen, on oikeus siihen, että pidätyksestä
ilmoitetaan viipymättä sen valtion konsuli- tai diplomaattiviranomaisille,
jonka kansalainen hän on, ja että hän saa ottaa yhteyttä kyseisiin konsuli- tai
diplomaattiviranomaisiin. 7 artikla
Luottamuksellisuus Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että
epäillyn tai syytetyn ja hänen asianajajansa tapaamisten luottamuksellisuus
taataan. Niiden on myös huolehdittava, että epäillyn tai syytetyn ja hänen
asianajajansa välinen kirjeenvaihto, puhelinkeskustelut ja muunlainen
kansallisen lainsäädännön nojalla sallittu viestintä säilyvät
luottamuksellisina. 8 artikla
Poikkeukset Jäsenvaltiot eivät saa poiketa tämän
direktiivin säännöksistä, lukuun ottamatta 3 artiklan, 4 artiklan
1–3 kohdan, 5 artiklan ja 6 artiklan säännöksiä, joista ne
saavat poiketa poikkeustapauksissa. Tällaiset poikkeukset a) on perusteltava pakottavilla syillä,
jotka liittyvät kiireelliseen tarpeeseen välttää ihmishenkeen tai yksilön
fyysiseen koskemattomuuteen kohdistuva vakava uhka; b) eivät saa perustua yksinomaan väitetyn
rikoksen lajiin tai vakavuuteen; c) eivät saa ylittää sitä, mikä on
välttämätöntä; d) on rajoitettava mahdollisimman
lyhytaikaisiksi, eivätkä ne missään tapauksessa saa jatkua
oikeudenkäyntivaiheeseen asti; e) eivät saa vaarantaa menettelyjen
oikeudenmukaisuutta. Poikkeukset voidaan sallia vain
oikeusviranomaisen tapauskohtaisesti antamalla, asianmukaisesti perustellulla
päätöksellä. 9 artikla
Oikeudesta luopuminen 1. Rajoittamatta sellaisen
kansallisen lainsäädännön soveltamista, jonka nojalla asianajajan läsnäolo tai
apu on pakollista, luopuminen tässä direktiivissä tarkoitetusta oikeudesta
asianajajaan edellyttää seuraavien ehtojen täyttymistä: a) epäilty tai syytetty on saanut etukäteen
oikeudellista neuvontaa tai on muuten täysin selvillä oikeudesta luopumisen
seurauksista; b) hänellä on kyky ymmärtää nämä seuraukset;
ja c) luopuminen tapahtuu vapaaehtoisesti ja
yksiselitteisesti. 2. Tiedot luopumisesta ja
olosuhteista, joissa luopuminen tapahtui, on kirjattava asianomaisen
jäsenvaltion lainsäädännön edellyttämällä tavalla. 3. Jäsenvaltioiden on
huolehdittava, että luopuminen voidaan peruuttaa missä tahansa myöhemmässä
menettelyvaiheessa. 10 artikla
Muut kuin epäillyt tai
syytetyt henkilöt 1. Jäsenvaltioiden on
huolehdittava, että muu kuin epäilty tai syytetty henkilö, joka on poliisin tai
muun lainvalvontaviranomaisen kuultavana rikosoikeudenkäyntimenettelyn
yhteydessä, saa tavata asianajajan, jos häntä kuulemisen tai kuulustelun aikana
aletaan epäillä tai häntä syytetään rikoksesta. 2. Jäsenvaltioiden on
huolehdittava, että lausumia, joita tällainen henkilö on mahdollisesti antanut
ennen kuin hän sai tiedon siitä, että häntä epäillään tai syytetään rikoksesta,
ei käytetä häntä vastaan. 11 artikla
Oikeus asianajajaan
eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä 1. Jäsenvaltioiden on
huolehdittava, että neuvoston puitepäätöksessä 2002/584/YOS tarkoitetun
menettelyn kohteena olevalla henkilöllä on oikeus tavata asianajaja
välittömästi sen jälkeen, kun hänet on pidätetty täytäntöönpanojäsenvaltiossa
eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla. 2. Asianajajan tapaamisoikeuden
sisällön osalta pidätetyllä on täytäntöönpanojäsenvaltiossa seuraavat oikeudet:
–
oikeus tavata asianajaja sellaisena ajankohtana ja
sellaisella tavalla, että hän voi tehokkaasti käyttää oikeuksiaan; –
oikeus tavata asianajaja, joka edustaa häntä; –
oikeus siihen, että hänen asianajajansa on läsnä
kaikkien kuulustelujen ja kuulemisten aikana, ja että tällä on oikeus esittää
kysymyksiä, pyytää selvennyksiä ja antaa lausumia, jotka on kirjattava
kansallisen lainsäädännön mukaisesti; –
oikeus siihen, että hänen asianajajallaan on pääsy
paikkaan, jossa häntä pidetään säilössä, säilössäpito-olosuhteiden
tarkistamista varten. Pidätetyn ja hänen asianajajansa tapaamisten
kestoa ja tiheyttä ei saa rajoittaa tavalla, joka voisi haitata pidätetyllä
neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS nojalla olevien oikeuksien käyttämistä. 3. Jäsenvaltioiden on
huolehdittava, että neuvoston puitepäätöksessä 2002/584/YOS tarkoitetun
menettelyn kohteena olevalla henkilöllä on välittömästi sen jälkeen, kun hänet
on pidätetty eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla, pyynnöstä oikeus käyttää
asianajajaa myös määräyksen antaneessa jäsenvaltiossa, jotta tämä voi avustaa täytäntöönpanojäsenvaltiossa
olevaa asianajajaa 4 artiklan mukaisesti. Kyseiselle henkilölle on
ilmoitettava tästä oikeudesta. 4. Määräyksen antaneessa
jäsenvaltiossa olevalla asianajajalla on oikeus toteuttaa toimenpiteitä, jotka
rajoittuvat siihen, mikä on tarpeen täytäntöönpanojäsenvaltion asianajajan
avustamiseksi, jotta kyseinen henkilö voi käyttää kyseisen neuvoston
puitepäätöksen ja erityisesti sen 3 ja 4 artiklan mukaisia
oikeuksiaan täytäntöönpanojäsenvaltiossa tehokkaasti. 5. Täytäntöönpanosta vastaavan
oikeusviranomaisen on välittömästi eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla
tekemänsä pidätyksen jälkeen ilmoitettava pidätysmääräyksen antaneelle
oikeusviranomaiselle pidätyksestä ja pidätetyn pyynnöstä käyttää asianajajaa
myös määräyksen antaneessa jäsenvaltiossa. 12 artikla
Oikeusapu 1. Tämä direktiivi ei vaikuta
oikeusapua koskeviin kansallisiin säännöksiin, joita on sovellettava Euroopan
unionin perusoikeuskirjan ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukaisesti. 2. Jäsenvaltiot eivät saa
soveltaa sellaisia oikeusapua koskevia säännöksiä, jotka ovat vähemmän
suotuisia kuin tämän direktiivin nojalla annetut voimassa olevat säännökset
oikeudesta asianajajaan. 13 artikla
Oikeussuojakeinot 1. Jäsenvaltioiden on
huolehdittava, että 2 artiklassa tarkoitetulla henkilöllä on käytössään
tehokkaat oikeussuojakeinot silloin, kun hänen oikeuttaan käyttää asianajajaa
on loukattu. 2. Oikeussuojakeinolla on oltava
sellainen vaikutus, että se palauttaa epäillyn tai syytetyn samaan
tilanteeseen, joka olisi vallinnut, jos oikeudenloukkausta ei olisi tapahtunut.
3. Jäsenvaltioiden on
huolehdittava, että epäillyn tai syytetyn lausumia tai todisteita, joiden
saamiseksi on loukattu hänen oikeuttaan käyttää asianajajaa tai poikettu tästä
oikeudesta 8 artiklan mukaisesti saadulla luvalla, ei saa käyttää missään
menettelyvaiheessa todisteina häntä vastaan, paitsi silloin kun tällaisten
todisteiden käyttäminen ei vaikuta puolustautumisoikeuksiin. 14 artikla
Taannehtivuuskielto Tämän direktiivin säännösten ei ole katsottava
rajoittavan Euroopan unionin perusoikeuskirjassa, ihmisoikeuksien ja
perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä yleissopimuksessa, muissa asiaa
koskevissa kansainvälisen oikeuden säännöksissä tai tätä direktiiviä
korkeatasoisemman suojan tarjoavassa jäsenvaltion lainsäädännössä turvattuja
oikeuksia tai menettelyllisiä takeita eikä poikkeavan niistä. 15 artikla
Saattaminen osaksi
kansallista lainsäädäntöä 1. Jäsenvaltioiden on saatettava
tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset
määräykset voimaan viimeistään [24 kuukautta sen jälkeen, kun direktiivi on
julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä]. 2. Niiden on toimitettava
komissiolle kirjallisina nämä säännökset sekä kyseisiä säännöksiä ja tätä
direktiiviä koskeva vastaavuustaulukko. 3. Näissä jäsenvaltioiden
antamissa säännöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on
liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden
on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 16 artikla
Voimaantulo Tämä direktiivi tulee voimaan
kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan
unionin virallisessa lehdessä. 17 artikla
Osoitus Tämä direktiivi on osoitettu jäsenvaltioille
perussopimusten mukaisesti. Tehty Brysselissä Euroopan parlamentin puolesta Neuvoston
puolesta Puhemies Puheenjohtaja
[1] EUVL L 280, 26.10.2010, s. 1. [2] KOM(2010) 392, 20.7.2010. [3] EUVL C 303, 14.12.2007, s. 30. Euroopan unionin
perusoikeuskirjan selitykset. [4] 999 U.N.T.S. 171. KP-sopimus on kansainvälinen
kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva yleissopimus, jonka
Yhdistyneiden Kansakuntien yleiskokous avasi allekirjoittamista varten 16.
joulukuuta 1966 antamallaan päätöslauselmalla. Kaikki EU:n jäsenvaltiot ovat
ratifioineet yleissopimuksen, ja se on siten niitä kaikkia sitova
kansainvälinen säädös. [5] Yhdistyneet Kansakunnat, Sopimussarja, osa 596, s. 261. [6] EUVL C 303, 14.12.2007, s. 1. [7] KOM(2004) 328, 28.4.2004. [8] EUVL C 295, 4.12.2009, s. 1. [9] EUVL C 115, 4.5.2010. [10] Salduz v. Turkki, tuomio 27.11.2008, hakemus nro
36391/02, 50 kohta. [11] Sama, 52 kohta. [12] Dayanan v. Turkki, tuomio 13.10.2009, hakemus nro
7377/03, 32 kohta. [13] Brusco v. Ranska, tuomio 14.10.2010, hakemus nro
1466/07, 47 kohta. [14] Panovits v. Kypros, tuomio 11.12.2008, hakemus nro
4268/04, 73–76 kohta. [15] Sama, 66 kohta. [16] Vrt. tämän ehdotuksen liitteenä oleva
vaikutustenarviointi, 7 kohta, s. 12. [17] Neuvoston puitepäätös 2002/584/YOS, tehty 13 päivänä
kesäkuuta 2002, eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden
välisistä luovuttamismenettelyistä, EYVL L 190, 18.7.2002, s. 1. [18] Dayanan v. Turkki, tuomio 13.10.2009, hakemus nro
7377/03, 32 kohta. [19] Komission tiedonanto – Lapsen oikeuksia koskeva EU:n
toimintasuunnitelma, KOM(2011) 60, 15.2.2011. [20] Guidelines on child-friendly justice, Euroopan
neuvosto hyväksynyt 17.10.2010. [21] Castravet v. Moldova, tuomio 13.3.2007, hakemus nro
23393/05, 49 kohta; Istratii and others v. Moldova, tuomio 27.3.2007,
hakemukset nro 8721/05, 8705/05 ja 8742/05, 89 kohta. [22] Salduz v. Turkki, tuomio 27.11.2008, hakemus nro
36391/02, 55 kohta. [23] Sama, 52 kohta. [24] Salduz v. Turkki, tuomio 27.11.2008, hakemus nro
36391/02, 59 kohta, Panovits v. Kypros, tuomio 11.12.2008, hakemus nro
4268/04, 68 kohta, Yoldaş v. Turkki, tuomio 23.2.2010, hakemus nro
27503/04, 52 kohta. [25] Brusco v. Ranska, tuomio 14.10.2010, hakemus nro
1466/07, 47 kohta. [26] Komission kertomus Euroopan parlamentille ja neuvostolle
eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä
luovuttamismenettelyistä 13 päivänä kesäkuuta 2002 tehdyn neuvoston
puitepäätöksen täytäntöönpanosta vuodesta 2007 lähtien, KOM(2011) 175,
11.4.2011. [27] EYVL L 190, 18.7.2002, s. 1. [28] Salduz v. Turkki, tuomio 27.11.2008, hakemus nro
36391/02, 72 kohta. [29] Salduz v. Turkki, tuomio 27.11.2008, hakemus nro
36391/02, 55 kohta. [30] EUVL C , s... [31] EUVL C , s... [32] EUVL C 295, 4.12.2009, s. 1. [33] EUVL C 115, 4.5.2010. [34] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2010/64/EU,
annettu 20 päivänä lokakuuta 2010, oikeudesta tulkkaukseen ja käännöksiin
rikosoikeudellisissa menettelyissä, EUVL L 280, 26.10.2010, s. 1. [35] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/XXX/EU
tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä. [36] EYVL L 190, 18.7.2002, s. 1. [37] Direktiivin tämän johdanto-osan kappaleen lopullinen
sanamuoto riippuu siitä, minkä kannan Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti
omaksuvat pöytäkirjan (N:o 21) määräysten mukaisesti.