EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52012PC0134
Proposal for a DIRECTIVE OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND OF THE COUNCIL concerning flag State responsibilities for the enforcement of Council Directive 2009/13/EC implementing the Agreement concluded by the European Community Shipowners’ Associations (ECSA) and the European Transport Workers’ Federation (ETF) on the Maritime Labour Convention, 2006, and amending Directive 1999/63/EC
Návrh SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o povinnostech státu vlajky prosazovat směrnici Rady 2009/13/ES, kterou se provádí dohoda k Úmluvě o práci na moři z roku 2006 uzavřená Svazem provozovatelů námořních plavidel Evropského společenství (ECSA) a Evropskou federací pracovníků v dopravě (ETF) a kterou se mění směrnice 1999/63/ES
Návrh SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o povinnostech státu vlajky prosazovat směrnici Rady 2009/13/ES, kterou se provádí dohoda k Úmluvě o práci na moři z roku 2006 uzavřená Svazem provozovatelů námořních plavidel Evropského společenství (ECSA) a Evropskou federací pracovníků v dopravě (ETF) a kterou se mění směrnice 1999/63/ES
/* COM/2012/0134 final - 2012/0065 (COD) */
Návrh SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o povinnostech státu vlajky prosazovat směrnici Rady 2009/13/ES, kterou se provádí dohoda k Úmluvě o práci na moři z roku 2006 uzavřená Svazem provozovatelů námořních plavidel Evropského společenství (ECSA) a Evropskou federací pracovníků v dopravě (ETF) a kterou se mění směrnice 1999/63/ES /* COM/2012/0134 final - 2012/0065 (COD) */
DŮVODOVÁ ZPRÁVA 1. SOUVISLOSTI NÁVRHU Mezinárodní organizace práce (ILO)
přijala Úmluvu o práci na moři (MLC) z roku 2006 téměř
jednomyslně dne 23. února 2006 v Ženevě. Úmluva se vztahuje na
mezinárodní lodní dopravu a zabývá se zásadními záležitostmi, jako jsou
minimální požadavky na námořníky při práci na lodi (hlava I úmluvy
MLC), podmínky zaměstnání (hlava II úmluvy MLC), ubytování, volný
čas, strava, zásobování (hlava III úmluvy MLC), ochrana zdraví, zdravotní
péče, sociální služby a sociální zabezpečení (hlava IV) a
zajištění souladu a prosazování (hlava V) s cílem zaručit
důstojné životní a pracovní podmínky na palubě plavidel, jakož i postupy
k provedení těchto ustanovení. Úmluvu lze považovat za první námořní
zákoník práce pro více než 1,2 milionu námořníků na celém
světě, jakož i pro provozovatele plavidel a přímořské
státy na celém světě. Členské státy
EU a Komise od samého počátku podporují činnost, kterou Mezinárodní
organizace práce v této oblasti vyvíjí. EU si je vědoma cenného
přínosu úmluvy MLC, jejímž cílem je vytvoření rovných podmínek
v celosvětovém námořním odvětví, a to stanovením
společných minimálních norem pro všechny vlajky i námořníky. V tomto
ohledu EU již přijala rozhodnutí Rady 2007/431/ES ze dne 7. června
2007, kterým se členské státy zmocňují, aby v zájmu Evropského
společenství ratifikovaly úmluvu Mezinárodní organizace práce o práci na
moři z roku 2006[1].
Některé členské státy úmluvu již ratifikovaly (Španělsko,
Bulharsko, Lucembursko, Dánsko, Lotyšsko, Nizozemsko), ostatní tak brzy
učiní. Pokud jde o obsah úmluvy, poskytují vnitrostátní právní
předpisy členských států obecně větší ochranu a jsou
podrobnější než normy ILO. Předpokladem ratifikace úmluvy a zachování
souladu vnitrostátních norem s mezinárodními je rozsáhlé a časově
náročné přezkoumání vnitrostátních právních předpisů. Až dosud
ratifikovalo úmluvu MLC 22 zemí, což představuje více než 45 % tonáže
celosvětového loďstva, přičemž pro vstoupení úmluvy
v platnost je zapotřebí ratifikace 30 zemí a 33 % tonáže
celosvětového loďstva. EU rovněž
přijala směrnici Rady 2009/13/ES ze dne 16. února 2009, kterou
se provádí dohoda k Úmluvě o práci na moři z roku 2006 uzavřená
Svazem provozovatelů námořních plavidel Evropského společenství
(ECSA) a Evropskou federací pracovníků v dopravě (ETF) a kterou se
mění směrnice 1999/63/ES[2].
Směrnice 2009/13/ES je skvělým výsledkem odvětvového sociálního
dialogu a cílem tohoto návrhu je zajistit, aby směrnice byla v Unii
řádně prosazována. Za tímto
účelem se na jedné straně předpokládá, že se od členských
států bude vyžadovat, aby směrnici 2009/13/ES při prosazování
svých práv jako státy vlajky uplatňovaly. Současný stav
je takový, že díky směrnici 2009/13/ES byly evropské právní předpisy
uvedeny v soulad s mezinárodními normami stanovenými úmluvou MLC. Tato
směrnice přebrala příslušná ustanovení úmluvy MLC, kterými se
stanoví práva námořníků stanovená ve výše uvedených hlavách I, II,
III a IV. Evropští sociální
partneři, kteří chtějí svou dohodu provést prostřednictvím
rozhodnutí Rady na základě článku 155 Smlouvy o fungování Evropské
unie, však nemají pravomoc zahrnout do své dohody ustanovení o prosazování
právních předpisů obsažená v hlavě V úmluvy MLC a požádali
Komisi, aby v tomto ohledu jednala. Díky tomuto návrhu by toho mělo být – pokud
jde o povinnosti státu vlajky – dosaženo. Tato iniciativa je
součástí politiky EU v oblasti námořnických profesí. Ve svém
sdělení Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a
sociálnímu výboru a Výboru regionů – Strategické cíle a doporučení
pro politiku EU v oblasti námořní dopravy do roku 2018[3] Komise uvedla, že EU má
skutečný zájem na tom, aby se pro občany EU zvýšila přitažlivost
námořnických profesí, a to prostřednictvím akcí, které dle
potřeby zapojují Komisi, členské státy a samotné odvětví. Toto
se plně týká provádění úmluvy MLC, která výrazně zlepšuje
životní a pracovní podmínky na palubě plavidel. Sdělení
zdůrazňuje, že dohoda mezi sociálními partnery EU ohledně
provádění klíčových prvků této úmluvy je důkazem široké
podpory, kterou odvětví této oblasti poskytuje, a že EU a její
členské státy by tedy měly usilovat o: – rychlou
ratifikaci úmluvy MLC členskými státy a včasné přijetí
návrhů Komise vycházejících z dohody sociálních partnerů o provedení
hlavních prvků úmluvy do práva EU; – zajištění
účinného prosazování nových předpisů prostřednictvím
přiměřených opatření, včetně požadavků na
kontrolu státu vlajky a státní přístavní inspekci[4]. Bílá kniha nazvaná
„Plán jednotného evropského dopravního prostoru – vytvoření
konkurenceschopného dopravního systému účinně využívajícího zdroje“[5] zdůrazňuje význam
sociální agendy v podpoře zaměstnanosti a posílení bezpečnosti v
námořní dopravě a doprovodný pracovní dokument útvarů
Komise k bílé knize uvádí návrh na zajištění účinného prosazování úmluvy
MLC. Tento návrh úzce souvisí s návrhem
směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice
2009/16/ES o státní přístavní inspekci, jehož cílem je zajistit
prosazováním úmluvy MLC globální rovné podmínky v odvětví ve všech evropských
přístavech. 1.1 Úmluva o práci na
moři Jak organizace ILO
všeobecně uznává a výslovně uvádí, je odvětví námořní
dopravy „prvním skutečně globálním odvětvím na světě“,
které „je třeba na mezinárodní úrovni vhodným způsobem regulovat, a
sice prostřednictvím globálních norem platných pro celé odvětví“. Úmluva MLC, přijatá v roce 2006, stanoví
pro všechny námořníky - bez ohledu na jejich státní příslušnost a
vlajku plavidla - ucelená práva a ochranu při práci. Cílem úmluvy MLC je dosáhnout slušných
pracovních podmínek pro námořníky a stejně tak zajistit spravedlivou
hospodářskou soutěž pro provozovatele plavidel splňující normy.
Úmluva v řadě oblastí stanoví práva námořníků na
důstojné pracovní podmínky a byla navržena tak, aby byla
celosvětově použitelná, snadno srozumitelná, aktualizovatelná a jednotně
vymahatelná. Rovněž byla vypracována tak, aby se stala globálním nástrojem
známým jako „čtvrtý pilíř“ mezinárodního regulačního rámce
kvalitní námořní dopravy a doplňovala tři hlavní úmluvy
Mezinárodní námořní organizace (IMO): Mezinárodní úmluvu
o bezpečnosti lidského života na moři (úmluva SOLAS),
Mezinárodní úmluvu o normách výcviku, kvalifikace a strážní služby
námořníků (úmluva STCW) a Mezinárodní úmluvu o zabránění
znečišťování (úmluva MARPOL). Úmluva obsahuje
čtyři hlavy, které upravují práva námořníků: Hlava 1:
Minimální požadavky na námořníky při práci na lodi; Hlava 2: Podmínky
zaměstnání; Hlava 3: Ubytování, volný čas, strava, zásobování; Hlava
4: Ochrana zdraví, zdravotní péče, sociální služby a sociální
zabezpečení. Vedle toho obsahuje úmluva MLC v hlavě 5
mechanismy, jež mají zlepšit dohled na všech úrovních – na lodi, ve
společnosti, státu vlajky, státu přístavu, státu poskytujícím
pracovní síly a organizaci ILO – za účelem globálního a jednotného dodržování
předpisů a ověřování. Spolu s řádným souborem
předpisů bylo zapotřebí účinnějšího systému
prosazování a dodržování předpisů, aby v zájmu bezpečnosti
plavidel a jejich ochrany před protiprávními činy a v zájmu ochrany
životního prostředí bylo možné vyřazovat plavidla nesplňující
normy z provozu. EU proto musí prostřednictvím státu
vlajky a státní přístavní inspekce poskytnout prostředky, které
zajistí, že jsou na palubě všech plavidel vplouvajících do
přístavů EU uplatňovány příslušné námořní pracovní
normy, a to bez ohledu na státní příslušnost námořníků. Prosazování norem MLC prostřednictvím
státu vlajky a státní přístavní inspekce je rovněž třeba
považovat za způsob, jak omezit sociální dumping, který zhoršuje pracovní
podmínky na palubě a penalizuje provozovatele plavidel, kteří
nabízejí důstojné pracovní podmínky, jež jsou v souladu
s předpisy ILO. 1.2. Povinnosti státu vlajky podle
úmluvy MLC Přijetím
úmluvy MLC vypracovala organizace ILO inovační ustanovení týkající se
osvědčování pracovních podmínek na plavidlech. Úmluvou MLC se zřizuje silný režim
prosazování právních předpisů, podpořený systémem
osvědčování, kdy stát vlajky (nebo uznaný subjekt / subjekt jednající
jeho jménem) kontroluje plány dodržování předpisů vypracované
provozovateli plavidel a ověřuje a osvědčuje, že tyto plány
skutečně existují a jsou prováděny. Plavidla budou muset mít na
palubě osvědčení o práci na moři a prohlášení
o dodržování pravidel při práci na moři. Tyto dokumenty vydá
stát vlajky, do jehož jurisdikce plavidla spadají a který osvědčuje
výsledky kontrol. Podle úmluvy MLC se tento požadavek týká plavidel s hrubou
prostorností nad 500 tun (GT), které se podílejí na mezinárodní plavbě
nebo na kabotáži v zahraničí. Od států vlajky EU se však bude
očekávat, že zajistí, aby vnitrostátní právní a správní předpisy
provádějící směrnici 2009/13/ES byly dodržovány i u menších plavidel
(méně než 500 GT), u nichž podle úmluvy MLC není osvědčování
povinné. Aby se zamezilo zavedení další regulační úrovně pro
členské státy, nezačleňuje tento návrh systém
osvědčování do právních předpisů EU a naopak to ponechává
na mezinárodním právu. 1.3. Stávající právní
předpisy EU Přijetím tří souborů
předpisů o námořní bezpečnosti (naposledy v roce 2009)
vytvořila EU právní rámec pro zvýšení námořní bezpečnosti.
Některé předpisy EU týkající se námořní bezpečnosti a
zdraví jsou relevantní pro tento návrh a jsou shrnuty níže: 1.3.1 Směrnice Evropského
parlamentu a Rady 2009/21/ES ze dne 23. dubna 2009 o souladu s požadavky
na stát vlajky[6] Na úrovni EU je cílem směrnice 2009/21/ES
zajistit, aby členské státy účinně a důsledně plnily
své povinnosti jako státy vlajky, prohloubit bezpečnost a zabránit
znečišťování způsobenému plavidly plujícími pod jejich vlajkou.
Směrnice stanoví podmínky pro registraci plavidel pod vlajkou
členského státu a státům vlajky ukládá povinnost, aby v souladu s mezinárodními
normami zavedly systém řízení kvality a vnitřní hodnocení.
V této souvislosti platí normy IMO, zejména povinné plány auditu
vnitrostátních orgánů námořní správy a kodex státu vlajky vypracovaný
organizací IMO. Směrnice 2009/21/ES nicméně
neobsahuje seznam povinností, které musí stát vlajky dodržovat, odkazuje však
na postupy IMO. Specifické povinnosti pro stát vlajky, které vyplývají z
prosazování směrnice 2009/13/ES, by tedy měly být zavedeny do práva
EU. Jelikož cíle tohoto návrhu jsou samostatné a odlišují se od cílů
směrnice 2009/21, je zřejmě důslednější předložit
samostatný návrh spíše než návrh, kterým by se změnila směrnice
2009/21/ES. 1.3.2 Směrnice 2009/13/ES V návaznosti na dohodu
mezi sociálními partnery EU provádí směrnice 2009/13/ES určité normy
úmluvy MLC do práva Unie. Zejména její příloha začlenila do práva
Unie příslušné prvky hlavy 1, 2, 3 a 4 úmluvy MLC týkající se minimálních
požadavků na práci na lodi (lékařské osvědčení, minimální
věk, odborná příprava a kvalifikace), podmínek zaměstnání
(pracovní smlouvy námořníků, repatriace, kompenzace
v případě ztráty nebo ztroskotání lodi, obsazenost lodi
posádkou, profesní vývoj a zvyšování kvalifikace a příležitosti pro
zaměstnání námořníků), ustanovení o ubytování, volném času,
stravě a zásobování, ustanovení o ochraně zdraví, zdravotní péči
a sociálních službách, včetně odpovědnosti provozovatelů
plavidel a přístupu k pobřežním zařízením, a konečně
ustanovení o palubních postupech pro vyřizování stížností. Není-li výslovně
stanoveno jinak, vztahuje se směrnice 2009/13/ES na všechna plavidla
ve veřejném nebo soukromém vlastnictví, která se běžně
účastní obchodní činnosti, kromě plavidel, která provozují
rybolov a podobné činnosti, a plavidel tradičně stavěných
jako arabské plachetnice nebo džunky. Směrnice se nevztahuje na
válečné lodi nebo pomocná námořní válečná plavidla. 2. VÝSLEDKY KONZULTACÍ ZÚČASTNĚNÝCH
STRAN Členské státy EU se jednání v rámci
úmluvy MLC aktivně účastnily po boku Komise, která koordinovala
postoje EU. Všechny členské státy EU přijaly úmluvu MLC v roce 2006. Plnohodnotná veřejná konzultace byla
příležitostí, aby členské státy a zúčastněné strany v červnu
2011 vyjádřily svá stanoviska. Panuje obecná shoda, že v zájmu prosazování
požadavků úmluvy MLC je nutné aktualizovat právní předpisy týkající
se státu vlajky a státu přístavu. Byly zdůrazněny konkrétní pozitivní
účinky, mezi něž patří posílení námořní bezpečnosti, zlepšení
kvality námořní dopravy, vytváření spravedlivějších podmínek
hospodářské soutěže mezi hospodářskými subjekty EU a
třetích zemí a mezi vlajkami EU a třetích zemí. Zúčastněné strany se rovněž
zmínily o kvalitnějších pracovních místech pro všechny námořníky,
konkrétně námořníky EU pracující na palubě plavidel plujících
pod vlajkou EU, námořníky EU pracující na palubě plavidel plujících
pod vlajkou třetích zemí, a to i za hranicemi EU, a námořníky ze
třetích zemí pracující na palubě plavidel plujících pod vlajkou
třetích zemí. Pracovní skupina pro námořní
zaměstnanost a konkurenceschopnost, nezávislý subjekt zřízený
místopředsedou Komise Siimem Kallasem v červenci 2010, která
v červnu 2011 dokončila svou práci a vydala zprávu[7] obsahující politická doporučení,
jak podpořit námořnické profese v Evropě, doporučila
prosazování úmluvy MLC. 3. PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU 3.1 Obsah návrhu 3.1.1 Povinnosti státu vlajky Odpovědnost
státu za plavidlo se určuje podle národní vlajky. Státy vlajky jsou
povinny zajistit, aby jejich plavidla dodržovala normy přijaté státy
vlajky podle mezinárodního práva a úmluv, zvláště s mezinárodními
minimálními normami. To znamená, že plavidla státu vlajky musí být provozována
a udržována způsobem, který minimalizuje riziko pro námořníky,
mořské životní prostředí a náklad. Článek 94 úmluvy Organizace
spojených národů o mořském právu z roku 1982 (UNCLOS 1982) stanoví
zásadní povinnosti států vlajky a podle čl. 94 odst. 5 jsou státy
vlajky povinny přijmout veškerá opatření nezbytná k dodržování
obecně uznávaných mezinárodních předpisů, postupů a
praktických opatření. Stát vlajky vykonává účinnou soudní
jurisdikci a kontrolu nad správními, technickými a sociálními záležitostmi
na svých plavidlech a u své posádky na volném moři. Prosazuje předpisy
týkající se plavidel registrovaných pod jeho vlajkou, včetně
předpisů o inspekci, osvědčování a vydávání dokladů o
bezpečnosti a prevenci znečištění. To znamená, že předtím, než členské
státy vydají plavidlu povolení plout pod jejich vlajkou, ověří, že
plavidlo dodržuje mezinárodní pravidla a předpisy v oblastech, které
spadají do jejich pravomoci. Tento návrh o
povinnostech státu vlajky přebírá pouze některé části hlavy
V úmluvy MLC, které se týkají povinností státu vlajky. Jak bylo již
uvedeno, tento návrh směrnici 2009/21/ES o požadavcích na stát vlajky
nepozměňuje, pouze ji doplňuje. Návrh stanoví, aby stát vlajky
prosazoval a dodržoval směrnici 2009/13/ES. Ustanovení úmluvy
MLC, podle nichž jsou plavidla povinna mít na palubě osvědčení o
práci na moři a prohlášení o dodržování pravidel při práci na
moři, a ustanovení týkající se všech 14 oblastí upravených úmluvou
MLC (minimální věk námořníků, lékařské osvědčení
námořníků, kvalifikace námořníků, pracovní smlouvy
námořníků, využívání soukromých náborových a zprostředkujících
agentur pro námořníky, které na tuto činnost mají licenci,
oprávnění nebo registraci, pracovní doba nebo doba odpočinku,
obsazenost lodi posádkou, ubytování, palubní zařízení pro volný čas,
strava a zásobování, zdraví, bezpečnost a prevence nehod, palubní
zdravotní péče, palubní postupy pro vyřizování stížností, výplata
mezd) však nemohla být provedena do právních předpisů EU v celém
rozsahu z důvodu pravomocí a politických zájmů EU. Směrnice
2009/13 se proto nezabývá řadou otázek upravených úmluvou MLC. Závazky
států vlajky EU jsou tudíž omezeny na prosazování ustanovení směrnice
2009/13/ES. 3.1.2 Podrobný obsah návrhu Na rozdíl od
tohoto návrhu, který sleduje jiné účely, je záměrem směrnice
2009/21/ES zajistit, aby vlajky všech členských států EU měly
dobrou pověst (nebyly na černé listině …), začlenit auditní
režim státu vlaky podle Mezinárodní námořní organizace (IMO) do práva EU a
zavést osvědčování kvality vnitrostátních námořních orgánů.
Tento návrh se nevztahuje na žádné postupy IMO, avšak stanoví zásady pro
kontrolu uplatňování směrnice 2009/13/ES, přičemž
přebírá některé normy úmluvy o práci na moři. V zájmu jasnosti
je vhodnější vypracovat samostatné znění. Článek 1
popisuje předmět návrhu, tj. zajištění toho, aby státy vlajky EU
dostály svým povinnostem při uplatňování a prosazování směrnice
2009/13/ES. Článek 2
odkazuje na definici plavidla a provozovatele námořního plavidla na
základě definice podle úmluvy MLC a definice použité ve směrnici
2009/13, aby se předešlo jakémukoli nesouladu mezi normami a
prováděcími opatřeními. Článek 3
stanoví povinnost státu vlajky zavést inspekční mechanismy a zajistit, že
jeho plavidla dodržují směrnici 2009/13/ES. Článek 4
odkazuje na odbornou kvalifikaci a nezávislost osob odpovědných za
ověření, že záležitosti upravené směrnicí 2009/13/ES jsou na
palubě plavidel plujících pod vlajkou dotčených členských
států řádně uplatňovány. Článek 5 se
týká stížností na palubě plavidel plujících pod vlajkou EU a stanoví
zásady a postupy, podle nichž musí odpovědné osoby státu vlajky
postupovat. 3.1.3 Informativní dokumenty
přiložené k oznámení o prováděcích opatřeních Vedle
společných politických prohlášení (Úř. věst. 2011/C 369/02;
Úř. věst. 2011/C 369/03)[8]
Komise nyní v jednotlivých případech zvažuje, zda je třeba
předložit informativní dokumenty. V tomto návrhu, kterým se
nemění žádný jiný stávající právní akt, nebyly informativní dokumenty na
základě proporcionality považovány za opodstatněné, aby se zamezilo
dodatečné administrativní zátěži a vzhledem k tomu, že návrh je
dobře vymezen a nemá dopad na vysoce regulované oblasti na vnitrostátní
úrovni. Tento návrh proto neobsahuje body odůvodnění týkající se
informativních dokumentů. 3.2 Právní základ Ustanovení
čl. 100 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie 3.3 Zásada subsidiarity Harmonizované
předpisy o prosazování práva v celé EU by měly přispět k
vytvoření rovných podmínek, aby se předešlo narušení hospodářské
soutěže na vnitřním trhu na úkor námořní bezpečnosti a aby
se zajistily důstojné životní a pracovní podmínky pro všechny
námořníky bez ohledu na jejich státní příslušnost. Zejména zkušenosti
státní přístavní inspekce na úrovni EU se projevily jako účinné
při zajištění lepšího sledování plavidel vplouvajících do
přístavů EU, a to prostřednictvím sdílení zdrojů a
výměny informací. 3.4 Zásada proporcionality Opatření
státu vlajky jsou hlavním prostředkem prosazování předpisů v
odvětví námořní dopravy. Cílem stávajícího návrhu je posílit úlohu
státu vlajky při důsledné kontrole účinného uplatňování
směrnice 2009/13/ES a zabránit, aby členské státy jednaly
individuálně na úkor soudržnosti a případně porušovaly
mezinárodní právo či právo Unie. 3.5 Volba nástrojů S ohledem na
minimální normy, které členské státy musí provést prostřednictvím
opatření ve svých vlastních vnitrostátních systémech a v oblasti sdílených
pravomocí, je vhodným nástrojem směrnice. 3.6 Vstup v platnost Tato
směrnice, podobně jako směrnice 2009/13, vstupuje v platnost
dnem vstupu Úmluvy o práci na moři z roku 2006 v platnost. 2012/0065 (COD) Návrh SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A
RADY o povinnostech státu vlajky prosazovat
směrnici Rady 2009/13/ES, kterou se provádí dohoda k Úmluvě o práci
na moři z roku 2006 uzavřená Svazem provozovatelů námořních
plavidel Evropského společenství (ECSA) a Evropskou federací
pracovníků v dopravě (ETF) a kterou se mění směrnice
1999/63/ES (Text s významem pro EHP) EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ
UNIE, s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské
unie, a zejména na čl. 100 odst. 2 této smlouvy, s ohledem na návrh Evropské komise, po postoupení návrhu legislativního aktu
vnitrostátním parlamentům, s ohledem na stanovisko Evropského
hospodářského a sociálního výboru[9],
s ohledem na stanovisko Výboru regionů[10], v souladu s řádným legislativním
postupem, vzhledem k těmto důvodům: (1) Akce Unie v oblasti
námořní dopravy se mimo jiné zaměřuje na zlepšování životních a pracovních
podmínek námořníků, bezpečnosti na moři a předcházení
znečištění způsobenému námořními nehodami. (2) Unie si je vědoma
skutečnosti, že většina nehod na moři je způsobená
přímo lidským faktorem, zejména únavou. (3) Jedním z hlavních cílů
politiky námořní bezpečnosti Unie je odstranit nevyhovující
námořní dopravu. (4) Dne 23. února 2006
přijala Mezinárodní organizace práce Úmluvu o práci na moři (dále jen
„úmluva“), jejímž cílem je vytvořit jediný soudržný nástroj zahrnující
pokud možno všechny aktuální normy obsažené ve stávajících mezinárodních
úmluvách a doporučeních týkajících se práce na moři a
rovněž základní zásady obsažené v dalších mezinárodních úmluvách o
práci. (5) Rozhodnutím Rady 2007/431/ES
ze dne 7. června 2007[11]
se členské státy zmocňují, aby úmluvu ratifikovaly. Členské
státy se naléhavě vyzývají, aby ji ratifikovaly co nejdříve. (6) Úmluva stanoví normy pro
práci na moři pro všechny námořníky bez ohledu na jejich státní
příslušnost a vlajku plavidla. (7) Směrnicí Rady 2009/13/ES
ze dne 16. února 2009[12]
se provádí dohoda k Úmluvě o práci na moři z roku 2006
uzavřená Svazem provozovatelů námořních plavidel Evropského
společenství (ECSA) a Evropskou federací pracovníků v dopravě
(ETF) a mění směrnice 1999/63/ES (dále jen „dohoda“). (8) Směrnice 2009/13/ES byla
přijata na základě článku 155 Smlouvy. (9) Protože dohody uzavřené
na základě článku 155 Smlouvy, které mají být provedeny rozhodnutími
Rady, mohou upravovat pouze záležitosti uvedené v článku 153 Smlouvy,
nemohla být některá ustanovení úmluvy týkající se povinností státu vlajky
prosazovat úmluvu součástí sociální dohody provedené směrnicí
2009/13/ES. Uvedená ustanovení by měla být do práva Unie
začleněna na základě této směrnice. (10) Ačkoli směrnice
2009/21/ES upravuje povinnosti státu vlajky začleněním auditního
režimu státu vlajky podle IMO do práva Unie a zavedením osvědčování
kvality vnitrostátních námořních orgánů, má se obecně za to, že
zvláštní směrnice upravující normy pro práci na moři je pro
zohlednění různých účelů a postupů vhodnější a jednoznačnější.
(11) Směrnice 2009/13/ES se
vztahuje na námořníky na palubě plavidel plujících pod vlajkou
členského státu. Členské státy by proto měly kontrolovat, zda
plavidla plující pod jejich vlajkou dodržují všechna ustanovení uvedené
směrnice. (12) Pro kontrolu účinného
prosazování směrnice 2009/13/ES je nutné, aby členské státy
prostřednictvím pravidelných inspekcí, kontrol a jiných kontrolních
opatření prověřovaly, zda plavidla, která plují pod jejich
vlajkou, dodržují požadavky směrnice 2009/13/ES. (13) Jelikož cílů této
směrnice nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských
států, a proto jich může být, z důvodu rozsahu či
účinků akce, lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie
přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v
článku 5 Smlouvy. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v
uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co
je nezbytné pro dosažení uvedených cílů. (14) Vzhledem k tomu, že se touto
směrnicí prosazuje směrnice 2009/13/ES, měla by tato
směrnice vstoupit v platnost ke stejnému dni jako směrnice
2009/13/ES, PŘIJALY TUTO SMĚRNICI: Článek 1 Předmět Tato směrnice stanoví pravidla, která
mají zajistit, aby členské státy účinně plnily své povinnosti
jako státy vlajky a kontrolovaly, zda plavidla plující pod jejich vlajkou
dodržují směrnici 2009/13/ES. Touto směrnicí není dotčena
směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/21/ES[13]. Článek 2 Definice Pro účely této směrnice platí tyto
definice: a) „plavidlem“ se rozumí plavidlo kromě
plavidla plavícího se výhradně ve vnitrozemských vodách nebo vodách v
rámci chráněných vod či vod k nim přiléhajících nebo
oblastech, kde platí přístavní předpisy; b) „provozovatelem námořního plavidla“ se
rozumí vlastník plavidla nebo jiná organizace či osoba, například
správce, zástupce nebo nájemce plavidla v nájmu typu „bareboat charter“, která
převzala odpovědnost za provoz lodi od vlastníka a která při
převzetí uvedené odpovědnosti souhlasila s převzetím povinností
vyplývajících pro provozovatele námořních plavidel z přílohy
směrnice 2009/13/ES, bez ohledu na to, zda jakákoli jiná organizace nebo jiné osoby plní
některé povinnosti jménem provozovatele námořního plavidla. Článek 3 Kontrola dodržování předpisů Členské státy zajistí, že jsou zavedeny
vhodné mechanismy kontroly a dohledu a jsou prováděny účinné a
přiměřené inspekce, které zajišťují, že životní a pracovní
podmínky námořníků na plavidlech plujících pod jejich vlajkou
neustále splňují požadavky směrnice 2009/13/ES. Článek 4 Osoby odpovědné za kontrolu dodržování
předpisů Členské státy zajistí, aby osoby
odpovědné za ověřování řádného provádění směrnice
2009/13/ES měly odbornou přípravu, kvalifikaci, mandát, pravomoci,
statut a nezávislost nezbytné nebo žádoucí k ověřování a
zajišťování souladu s uvedenou směrnicí. Článek 5 Stížnosti 1. Pokud členský stát
obdrží stížnost, kterou nepovažuje za zjevně neopodstatněnou, nebo
získá důkaz, že plavidlo, které pluje pod jeho vlajkou, nesplňuje
požadavky směrnice 2009/13/ES, nebo že opatření, kterými se
směrnice provádí, vykazují vážné nedostatky, přijme tento
členský stát nezbytná opatření k prošetření dané záležitosti
a zajistí, že jsou učiněna opatření k nápravě
veškerých zjištěných nedostatků. 2. Osoby odpovědné za
vyřizování stížností musí se zdrojem jakékoliv stížnosti poukazující na
nebezpečí nebo nedostatky ve vztahu k pracovním a životním podmínkám
námořníků nebo na porušení právních a správních předpisů
zacházet jako s důvěrným a provozovateli námořního
plavidla, jeho zástupci či rejdaři nesmí naznačit, že inspekce
byla provedena na základě takové stížnosti. Článek 6 Provedení 1. Členské státy uvedou v
účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s
touto směrnici nejpozději do 12 měsíců od vstupu této
směrnice v platnost. Neprodleně sdělí Komisi znění
těchto předpisů. 2. Tyto předpisy
přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici
nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním
vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy. 3. Členské státy sdělí
Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních
předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této
směrnice. Článek 7 Vstup v platnost Tato směrnice vstupuje v platnost dnem
vstupu směrnice 2009/13/ES v platnost. Článek 8 Určení Tato směrnice je určena
členským státům. V Bruselu dne Za Evropský parlament Za
Radu předseda předseda [1] Úř.
věst. L 161, 22.6.2007, s. 63. [2] Úř. věst. L 124, 20.5.2009, s.30. [3] KOM(2009) 8. [4] Viz bod 3 sdělení. [5] KOM(2011)
144 v konečném znění. [6] Úř.
věst. L 131, 28.5.2009, s. 132. [7] Zveřejněna dne 20. července 2011: http://ec.europa.eu/transport/maritime/seafarers/doc/2011-06-09-tfmec.pdf [8] KOM(2007) 502.
[9] Úř. věst. C […], […], s. […]. [10] Úř. věst. C […], […], s. […]. [11] Úř. věst. L
161, 22.6.2007, s. 63. [12] Úř. věst. L 124, 20.5.2009, s. 30. [13] Úř. věst. L 131, 28.5.2009,
s. 132.