EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 62016CJ0047
Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 16 martie 2017.
Valsts ieņēmumu dienests împotriva „Veloserviss” SIA.
Trimitere preliminară – Uniunea vamală – Codul vamal comunitar – Articolul 220 alineatul (2) litera (b) – Recuperare ulterioară a taxelor la import – Încredere legitimă – Condiții de aplicare – Eroare din partea autorităților vamale – Obligația importatorului de a acționa cu bună‑credință și de a verifica împrejurările eliberării certificatului de origine tip A – Mijloace de probă – Raportul Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF).
Cauza C-47/16.
Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 16 martie 2017.
Valsts ieņēmumu dienests împotriva „Veloserviss” SIA.
Trimitere preliminară – Uniunea vamală – Codul vamal comunitar – Articolul 220 alineatul (2) litera (b) – Recuperare ulterioară a taxelor la import – Încredere legitimă – Condiții de aplicare – Eroare din partea autorităților vamale – Obligația importatorului de a acționa cu bună‑credință și de a verifica împrejurările eliberării certificatului de origine tip A – Mijloace de probă – Raportul Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF).
Cauza C-47/16.
Court reports – general
Cauza C‑47/16
Valsts ieņēmumu dienests
împotriva
„Veloserviss” SIA
(cerere de decizie preliminară formulată de Augstākā tiesa Administratīvo lietu departaments)
„Trimitere preliminară – Uniunea vamală – Codul vamal comunitar – Articolul 220 alineatul (2) litera (b) – Recuperare ulterioară a taxelor la import – Încredere legitimă – Condiții de aplicare – Eroare din partea autorităților vamale – Obligația importatorului de a acționa cu bună‑credință și de a verifica împrejurările eliberării certificatului de origine tip A – Mijloace de probă – Raportul Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF)”
Sumar – Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 16 martie 2017
Resurse proprii ale Uniunii Europene–Recuperare ulterioară a taxelor la import sau la export–Condiții pentru neînscrierea în evidența contabilă a taxelor la import prevăzute la articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2913/92–Caracter cumulativ–Eroare săvârșită de înseși autoritățile competente–Obligația importatorului de a acționa cu bună‑credință și de a verifica împrejurările eliberării certificatului de origine tip A în caz de îndoială–Conținut–Obligația de a verifica în mod sistematic împrejurările eliberării–Inexistență
[Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2700/2000, art. 220 alin.(2) lit. (b)]
Resurse proprii ale Uniunii Europene–Recuperare ulterioară a taxelor la import sau la export–Condiții pentru neînscrierea în evidența contabilă a taxelor la import prevăzute la articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2913/92–Sarcina probei–Mijloace de probă–Raport al Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF)–Includere–Condiții
[Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2700/2000, art. 220 alin.(2) lit. (b)]
Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000, trebuie interpretat în sensul că un importator nu poate invoca o încredere legitimă, în temeiul acestei dispoziții, pentru a se opune înscrierii ulterioare în evidența contabilă a taxelor la import, susținând buna sa credință, decât dacă sunt întrunite trei condiții cumulative. Este necesar, mai întâi, ca aceste taxe să nu fi fost percepute ca urmare a unei erori a autorităților competente înseși, apoi, ca această eroare să fie de asemenea natură încât nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de un debitor de bună‑credință și, în sfârșit, ca acesta să fi respectat toate dispozițiile în vigoare în ceea ce privește declarația sa vamală. O astfel de încredere legitimă lipsește în special atunci când, deși avea motive întemeiate să se îndoiască de exactitatea unui certificat de origine tip A, un importator nu s‑a informat, în cea mai mare măsură posibilă, cu privire la împrejurările eliberării acestui certificat pentru a verifica dacă aceste îndoieli erau justificate. O asemenea obligație nu semnifică însă că un importator este obligat, în general, să verifice în mod sistematic împrejurările eliberării de către autoritățile vamale ale statului exportator a unui certificat de origine tip A. Revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia, ținând seama de ansamblul elementelor concrete ale litigiului principal, dacă aceste trei condiții sunt întrunite în speță.
(a se vedea punctul 43 și dispozitiv 1)
Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2700/2000, trebuie interpretat în sensul că, într‑o cauză precum cea în discuție în litigiul principal, se poate deduce din informațiile conținute într‑un raport al Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) că un importator nu este îndreptățit să se prevaleze de o încredere legitimă, în temeiul acestei dispoziții, pentru a se opune înscrierii ulterioare în evidența contabilă a taxelor la import. În măsura însă în care un astfel de raport nu ar conține decât o descriere generală a situației în cauză, aspect a cărui verificare revine instanței naționale, acesta nu poate fi suficient prin el însuși pentru a demonstra corespunzător cerințelor legale că aceste condiții sunt efectiv îndeplinite sub toate aspectele, în special în ceea ce privește comportamentul relevant al exportatorului. În astfel de împrejurări, revine, în principiu, autorităților vamale ale statului importator sarcina de a face dovada, prin intermediul unor elemente de probă suplimentare, că eliberarea de către autoritățile vamale ale statului exportator a unui certificat de origine tip A incorect este imputabilă prezentării inexacte a faptelor de către exportator. Cu toate acestea, atunci când autoritățile vamale ale statului importator se află în imposibilitatea de a face dovada menționată, îi revine, dacă este cazul, importatorului, sarcina de a dovedi că certificatul menționat se bazează pe prezentarea corectă a faptelor de către exportator.
(a se vedea punctul 50 și dispozitiv 2)