EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 62019CJ0380
Judgment of the Court (Sixth Chamber) of 25 June 2020.#Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände - Verbraucherzentrale Bundesverband e.V. v Deutsche Apotheker- und Ärztebank eG.#Request for a preliminary ruling from the Oberlandesgericht Düsseldorf.#Reference for a preliminary ruling — Consumer protection — Directive 2013/11/EU — Alternative dispute resolution — Article 13(1) and (2) — Mandatory information — Accessibility of information.#Case C-380/19.
Tiesas spriedums (sestā palāta), 2020. gada 25. jūnijs.
Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände - Verbraucherzentrale Bundesverband e.V. pret Deutsche Apotheker- und Ärztebank eG.
Oberlandesgericht Düsseldorf lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2013/11/ES – Strīdu alternatīva izšķiršana – 13. panta 1. un 2. punkts – Obligāta informācija – Informācijas pieejamība.
Lieta C-380/19.
Tiesas spriedums (sestā palāta), 2020. gada 25. jūnijs.
Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände - Verbraucherzentrale Bundesverband e.V. pret Deutsche Apotheker- und Ärztebank eG.
Oberlandesgericht Düsseldorf lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2013/11/ES – Strīdu alternatīva izšķiršana – 13. panta 1. un 2. punkts – Obligāta informācija – Informācijas pieejamība.
Lieta C-380/19.
Court reports – general – 'Information on unpublished decisions' section
ECLI identifier: ECLI:EU:C:2020:498
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2020. gada 25. jūnijā ( *1 )
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2013/11/ES – Strīdu alternatīva izšķiršana – 13. panta 1. un 2. punkts – Obligāta informācija – Informācijas pieejamība
Lietā C‑380/19
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2019. gada 9. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2019. gada 15. maijā, tiesvedībā
Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV
pret
Deutsche Apotheker- und Ärztebank eG,
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Safjans [M. Safjan] (referents), tiesneši K. Toadere [C. Toader] un N. Jēskinens [N. Jääskinen],
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– |
Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV vārdā – T. Rader, Rechtsanwalt, |
– |
Deutsche Apotheker- und Ärztebank eG vārdā – M. Alter, Rechtsanwalt, |
– |
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz S. Faraci, avvocato dello Stato, |
– |
Portugāles valdības vārdā – P. Barros da Costa un C. Farto, kā arī L. Inez Fernandes un T. Paixão, pārstāvji, |
– |
Eiropas Komisijas vārdā – M. Wilderspin un C. Valero, pārstāvji, |
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1 |
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/11/ES (2013. gada 21. maijs) par patērētāju strīdu alternatīvu izšķiršanu un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Direktīvu 2009/22/EK (Direktīva par patērētāju SAI) (OV 2013, L 165, 63. lpp.), 13. pantu. |
2 |
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV (Federālā patērētāju tiesību aizsardzības biroju apvienība, Vācija) (turpmāk tekstā – “Federālā apvienība”) un Deutsche Apotheker- und Ärztebank eG (turpmāk tekstā – “DAÄB”) saistībā ar DAÄB praksi informācijas attiecībā uz strīdu alternatīvu izšķiršanu paziņošanas jomā. |
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2011/83/ES
3 |
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.), 6. panta “Informēšanas prasības distances līgumiem un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem” 1. punktā ir paredzēts: “Pirms patērētājs ir uzņēmies ārpus uzņēmuma telpām noslēgta līguma vai distances līguma, vai arī jebkāda tamlīdzīga piedāvājuma saistības, tirgotājs skaidrā un saprotamā veidā patērētājam sniedz šādu informāciju: [..]
[..]” |
Direktīva 2013/11
4 |
Direktīvas 2013/11 1., 2., 5., 7., 47. un 48. apsvērumā ir noteikts:
[..]
[..]
[..]
|
5 |
Saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu “Priekšmets”: “Šīs direktīvas mērķis ir, panākot augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, veicināt iekšējā tirgus pienācīgu darbību, nodrošinot, ka patērētāji var brīvprātīgi iesniegt sūdzības pret tirgotājiem vienībās, kas piedāvā neatkarīgas, objektīvas, pārredzamas, efektīvas, ātras un taisnīgas alternatīvas strīdu izšķiršanas procedūras. [..]” |
6 |
Minētās direktīvas 3. panta “Saistība ar citiem Savienības tiesību aktiem” 3. punktā ir noteikts: “Šīs direktīvas 13. pants neskar citos Savienības tiesību aktos iekļautos noteikumus par patērētāju informēšanu par ārpustiesas tiesiskās aizsardzības procedūrām, kurus piemēro papildus minētajam pantam.” |
7 |
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 13. pantu “Tirgotāju sniegtā informācija patērētājiem”: “1. Dalībvalstis nodrošina, lai tirgotāji, kas veic uzņēmējdarbību to teritorijā, informētu patērētājus par SAI vienību vai SAI vienībām, kuras attiecas uz minētajiem tirgotājiem, ja minētie tirgotāji apņemas izmantot vai viņiem ir jāizmanto minētās vienības, lai izšķirtu strīdus ar patērētājiem. Minētajā informācijā iekļauj arī attiecīgās SAI vienības vai SAI vienību tīmekļa vietnes adresi. 2. Šā panta 1. punktā minētā informācija ir skaidri, saprotami un viegli pieejami sniegta tirgotāja tīmekļa vietnē, ja viņam tāda ir, un attiecīgā gadījumā tā ir minēta vispārīgajos noteikumos pārdošanas vai pakalpojumu līgumos starp tirgotāju un patērētāju. 3. Dalībvalstis nodrošina, ka gadījumos, kad strīdu starp patērētāju un tirgotāju, kurš veic uzņēmējdarbību to teritorijā, nevarētu atrisināt, ņemot vērā sūdzību, ko patērētājs tieši iesniedzis tirgotājam, tirgotājs sniedz patērētājam 1. punktā minēto informāciju, norādot, vai viņš izmantos attiecīgās SAI vienības, lai risinātu strīdu. Minēto informāciju sagatavo papīra formātā vai citā pastāvīgā informācijas nesējā.” |
Vācijas tiesības
8 |
2016. gada 19. februāraGesetz über die alternative Streitbeilegung in Verbrauchersachen (Verbraucherstreitbeilegungsgesetz – VSBG) (Likums par patērētāju strīdu alternatīvu izšķiršanu) (BGBl. 2016 I, 254. lpp.; turpmāk tekstā – “VSBG”) 36. pantā “Vispārējs informēšanas pienākums” ir paredzēts: “1. Tirgotājam, kas uztur tīmekļvietni vai izmanto vispārīgos līgumu noteikumus, patērētājam viegli pieejami, skaidri un saprotami ir:
2. 1. punktā minētā informācija:
[..]” |
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
9 |
DAÄB ir kooperatīva banka, kas uztur tīmekļvietni www.apobank.de, kuru nevar izmantot līgumu noslēgšanai. |
10 |
Šīs vietnes likumiskajās norādēs ir ietverta informācija, saskaņā ar kuru DAÄB uz sevi attiecina vai arī uz to attiecas strīdu izšķiršanas procedūra patērētāju strīdu mediācijas struktūrā. Turklāt no šīs vietnes ir iespējams PDF (Portable Document Format) formātā lejupielādēt vispārīgos noteikumus līgumiem, ko DAÄB noslēdz ar patērētājiem (turpmāk tekstā – “aplūkotie vispārīgie noteikumi”). Šie vispārīgie noteikumi neietver nekādu informāciju par to, ka uz DAÄB attiektos šāda strīdu izšķiršanas procedūra. |
11 |
Ja DAÄB noslēdz ar patērētāju līgumu, uz kuru attiecas aplūkotie vispārīgie noteikumi, patērētājs papildus dokumentam ar minētajiem vispārīgajiem noteikumiem saņem arī DAÄB sagatavotu cenu lapu, kuras otrā pusē tā informē patērētāju, ka tā uz sevi attiecina strīdu izšķiršanas procedūru (turpmāk tekstā – “aplūkotā cenu lapa”). |
12 |
Federālā apvienība uzskata, ka informācijai, saskaņā ar kuru DAÄB apņemas izmantot patērētāju strīdu mediācijas struktūras, būtu jābūt ietvertai aplūkotajos vispārīgajos noteikumos un ka līdz ar to šī sprieduma 10. un 11. punktā aprakstītā DAÄB komercprakse ir pretrunā VSBG 36. panta 2. punktam. |
13 |
Šajos apstākļos Federālā apvienība cēla prasību Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa, Vācija), lūdzot noteikt DAÄB pienākumu izbeigt aplūkotajos vispārīgajos noteikumos nenorādīt, ka tā uz sevi attiecina vai arī uz to attiecas strīdu izšķiršanas procedūra patērētāju strīdu mediācijas struktūrā, pretējā gadījumā paredzot sodanaudu. |
14 |
Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa) šo prasību noraidīja, pamatojoties uz to, ka VSBG 36. panta 2. punktā tirgotājam ir noteikts pienākums sniegt patērētājam VSBG 36. panta 1. punktā minēto informāciju kopā ar vispārīgajiem noteikumiem tikai tad, ja tas tos izmanto. Tomēr vispārīgo līgumu noteikumu publicēšana tīmekļvietnē vien neizraisot to izmantošanu, jo to izmantošana paredzot, ka līguma noslēgšanas brīdī viena šī līguma slēdzēja puse tos izsniedz otrai. |
15 |
Turklāt ar to, ka patērētājam līguma noslēgšanas brīdī kopā ar vispārīgajiem noteikumiem tiek izsniegts atsevišķs informācijas dokuments, tāds kā aplūkotā cenu lapa, esot izpildītas VSBG 36. panta 2. punkta 2. apakšpunktā paredzētās prasības. Vispārīgie līgumu noteikumi varot attiekties uz atsevišķu dokumentu un klauzulu kopumu. |
16 |
Federālā apvienība par Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa) spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija). |
17 |
Iesniedzējtiesa atgādina, ka, lai gan atbilstoši VSBG 36. panta 2. punktam informācija, kas ir minēta VSBG 36. panta 1. punktā, patērētājam ir jāsniedz “kopā ar” tirgotāja izmantotajiem vispārīgajiem līgumu noteikumiem, Direktīvas 2013/11 13. panta 2. punktā savukārt ir paredzēts, ka šai informācijai “attiecīgā gadījumā” ir jābūt ietvertai “vispārīgajos noteikumos”. |
18 |
Šajā ziņā iesniedzējtiesa šaubās par to, kā interpretēt minētā 13. panta 2. punktā ietverto formulējumu “attiecīgā gadījumā”, un, konkrētāk, par to, vai informēšanas pienākums, kas atbilstoši šai tiesību normai ir tirgotājam, ir atkarīgs no tā, vai šis tirgotājs savus vispārīgos noteikumus patērētājam paziņo līguma noslēgšanas brīdī, vai arī šis pienākums tirgotājam ir tāpēc vien, ka minētie vispārīgie noteikumi, ko tas ir formulējis, tiek piedāvāti lejupielādei tā tīmekļvietnē. |
19 |
Turklāt iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šajā tiesību normā minētajai informācijai ir jābūt ietvertai tirgotāja sagatavotajos vispārīgajos noteikumos vai arī tā var izrietēt no atsevišķa dokumenta, tāda kā aplūkotā cenu lapa. |
20 |
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka, lai gan patērētāji parasti rūpējas par to, ka vispārīgie līguma noteikumi ir labi noglabāti, lai tajos varētu atrast VSBG 36. panta 1. punktā minēto informāciju, cenu lapa līgumattiecību laikā parasti tiek grozīta un līdz ar to vienlīdz labi negarantē šiem patērētājiem piekļuvi minētajai informācijai. |
21 |
Uzskatīdama, ka pamatlietas risinājums ir atkarīgs no Direktīvas 2013/11 normu interpretācijas, Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
|
Par prejudiciālajiem jautājumiem
22 |
Ar saviem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2013/11 13. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotājam, kas savā tīmekļvietnē padara pieejamus pirkumu vai pakalpojumu līgumu vispārīgos noteikumus, bet kas neizmanto šo vietni līgumu noslēgšanai ar patērētājiem, ir pienākums šajos vispārīgajos noteikumos ietvert informāciju par strīdu alternatīvas izšķiršanas vienību vai vienībām, kuras attiecas uz šo tirgotāju, ja pēdējais minētais apņemas izmantot vai tam ir jāizmanto šī vienība vai vienības, lai izšķirtu strīdus ar patērētājiem, vai arī šajā ziņā pietiek ar to, ka tirgotājs šo informāciju vai nu norāda citos dokumentos, kas ir pieejami minētajā tīmekļvietnē, vai citās tās cilnēs, vai arī sniedz patērētājam minēto informāciju brīdī, kad tiek noslēgts līgums, uz kuru attiecas minētie vispārīgie noteikumi, no tiem atsevišķā dokumentā. |
23 |
Saskaņā ar šīs direktīvas 13. panta 2. punktu ir nepieciešams, lai tās 13. panta 1. punktā minētā informācija par strīdu alternatīvas izšķiršanas vienību vai vienībām, kuras attiecas uz tirgotāju, ir “skaidri, saprotami un viegli pieejami sniegta tirgotāja tīmekļa vietnē, ja viņam tāda ir, un attiecīgā gadījumā tā ir minēta vispārīgajos noteikumos pārdošanas vai pakalpojumu līgumos starp tirgotāju un patērētāju”. |
24 |
Šīs tiesību normas formulējums ir nepārprotams, un tajā ir paredzēts, ka iepriekšējā punktā minētajai informācijai ir jābūt ietvertai “vispārīgajos noteikumos”, ja tie ir attēloti tirgotāja tīmekļvietnē, nevis citos dokumentos, kas ir pieejami šajā vietnē, vai citās tās cilnēs. Šo nepārprotamību apstiprina minētās tiesību normas dažādās valodu versijas, tostarp versijas spāņu (en las condiciones generales), čehu (ve všeobecných obchodních podmínkách), vācu (in den allgemeinen Geschäftsbedingungen), angļu (in the general terms and conditions), itāļu (nelle condizioni generali), holandiešu (in de algemene voorwaarden), poļu (w ogólnych warunkach umów), portugāļu (nos termos e nas condições gerais), somu (yleisissä ehdoissa) un zviedru (i de allmänna villkoren) valodā. |
25 |
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normas, ir jāņem vērā ne tikai to formulējums, bet arī konteksts un tiesiskajā regulējumā, kurā tās ir ietvertas, izvirzītie mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Inspecteur van de Belastingdienst, C‑631/17, EU:C:2019:381, 29. punkts un tajā minētā judikatūra). |
26 |
Runājot par Direktīvas 2013/11 mērķi, no tās 1. panta, lasot to kopā ar minētās direktīvas 1. un 2. apsvērumu, izriet, ka ar to ir paredzēts panākt augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, nodrošinot, ka viņi var brīvprātīgi iesniegt sūdzības pret tirgotājiem vienībās, kas piemēro strīdu alternatīvas izšķiršanas procedūras. |
27 |
Lai varētu izmantot šādu iespēju, patērētāji ir jāinformē par pastāvošajiem mehānismiem ārpustiesas tiesiskās aizsardzības jomā, kā ir noteikts Direktīvas 2013/11 5. un 7. apsvērumā. Šajā ziņā šīs direktīvas 47. apsvērumā ir precizēts, ka tad, ja izceļas strīds, ir nepieciešams, lai patērētāji var ātri noteikt, kuru strīdu alternatīvas izšķiršanas vienību kompetencē ir izskatīt viņu sūdzību, un uzzināt, vai attiecīgais tirgotājs piedalīsies procedūrā, ko izskata šāda iestāde. |
28 |
Runājot par jautājumu, vai informācija par strīdu alternatīvas izšķiršanas vienību vai vienībām, kas attiecas uz šo tirgotāju, ir jānorāda tirgotāja tīmekļvietnē pieejamajos vispārīgajos noteikumos pat tad, ja šī vietne netiek izmantota, lai noslēgtu līgumus ar patērētājiem, jānorāda – ir tiesa, ka Direktīvas 2013/11 13. panta 2. punkts attiecas uz pirkumu vai pakalpojumu līgumos starp tirgotāju un patērētāju ietvertajiem vispārīgajiem noteikumiem. Tomēr šajā tiesību normā paredzētais informēšanas pienākums nav attiecināts tikai uz gadījumiem, kad tirgotājs ar patērētājiem līgumus noslēdz, izmantojot savu tīmekļvietni. |
29 |
Proti, saskaņā ar šo pašu tiesību normu informācijai par strīdu alternatīvas izšķiršanas vienību vai vienībām, kas attiecas uz šo tirgotāju, ir jābūt ietvertai tirgotāja tīmekļvietnē, “ja viņam tāda ir, un attiecīgā gadījumā tā ir minēta vispārīgajos noteikumos”, turklāt formulējums “un attiecīgā gadījumā” norāda uz to, ka minētajai informācijai ir jābūt ne tikai ietvertai šajā vietnē, bet arī – ka tai ir jābūt iekļautai minētajos vispārīgajos noteikumos, ja tie ir pieejami minētajā vietnē. |
30 |
No tā izriet, ka atbilstoši Direktīvas 2013/11 13. panta 2. punktam šajā tiesību normā paredzētais informēšanas pienākums nav izpildīts, ja tirgotājs, kurš attēlo vispārīgos noteikumus savā tīmekļvietnē, tajos neietver minēto informāciju, bet to norāda citur minētajā vietnē. |
31 |
Turklāt, kā izriet no Direktīvas 2013/11 3. panta 3. punkta, to lasot šīs direktīvas 48. apsvēruma gaismā, tā ir piemērojama, neskarot citos Savienības tiesību aktos ietvertos noteikumus, kas attiecas uz patērētāju informēšanu par ārpustiesas tiesiskās aizsardzības procedūrām un kas ir piemērojami līdztekus minētajā direktīvā paredzētajam informēšanas pienākumam. |
32 |
Tomēr no Direktīvas 2011/83 6. panta 1. punkta t) apakšpunkta izriet, ka par iespēju izmantot uz tirgotāju attiecināmu ārpustiesas sūdzību un tiesiskās aizsardzības mehānismu un metodes un par to, kā tiem piekļūt, patērētājs ir jāinformē, “pirms” viņš ir uzņēmies ārpus uzņēmuma telpām noslēgta līguma vai distances līguma, vai arī jebkāda tamlīdzīga piedāvājuma saistības. |
33 |
Šajā ziņā Tiesa jau ir atzinusi, ka Direktīvas 2011/83 6. panta 1. punkta mērķis ir nodrošināt, lai patērētājam pirms līguma noslēgšanas tiktu sniegta gan informācija par līguma noteikumiem un līguma noslēgšanas sekām, kas ļautu patērētājam izlemt, vai viņš vēlas uzņemties līgumiskas saistības ar tirgotāju, gan informācija, kura ir nepieciešama šī līguma pienācīgai izpildei un it īpaši viņa tiesību īstenošanai (spriedums, 2019. gada 10. jūlijs, Amazon EU, C‑649/17, EU:C:2019:576, 43. punkts un tajā minētā judikatūra). |
34 |
Lai patērētājs varētu izmantot minēto informāciju šajā nolūkā, viņam tā ir jāsaņem laikus pirms līguma noslēgšanas, nevis tikai tā noslēgšanas stadijā, ievērojot, ka pirms minētās noslēgšanas sniegtā informācija patērētājam ir principiāli svarīga (skat. pēc analoģijas spriedumus, 2014. gada 18. decembris, CA Consumer Finance, C‑449/13, EU:C:2014:2464, 46. punkts, un 2019. gada 23. janvāris, Walbusch Walter Busch, C‑430/17, EU:C:2019:47, 36. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). |
35 |
Līdz ar to ne no Direktīvas 2013/11 13. panta 2. punkta, ne Direktīvas 2011/83 6. panta 1. punkta t) apakšpunkta viedokļa nepietiek ar to, ka patērētājs šajās tiesību normās minēto informāciju par strīdu alternatīvu izšķiršanu saņem tikai brīdī, kad tiek noslēgts līgums ar tirgotāju, neatkarīgi no tā, vai informācija ir ietverta vispārīgajos līguma noteikumos vai no tiem atsevišķā dokumentā. |
36 |
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2013/11 13. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotājam, kas savā tīmekļvietnē padara pieejamus pirkumu vai pakalpojumu līgumu vispārīgos noteikumus, bet kas neizmanto šo vietni līgumu noslēgšanai ar patērētājiem, ir pienākums šajos vispārīgajos noteikumos ietvert informāciju par strīdu alternatīvas izšķiršanas vienību vai vienībām, kuras attiecas uz šo tirgotāju, ja pēdējais minētais apņemas izmantot vai tam ir jāizmanto šī vienība vai vienības, lai izšķirtu strīdus ar patērētājiem. Šajā ziņā nepietiek ar to, ka tirgotājs šo informāciju vai nu norāda citos dokumentos, kas ir pieejami minētajā tīmekļvietnē, vai citās tās cilnēs, vai arī sniedz patērētājam minēto informāciju brīdī, kad tiek noslēgts līgums, uz kuru attiecas minētie vispārīgie noteikumi, no tiem atsevišķā dokumentā. |
Par tiesāšanās izdevumiem
37 |
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi. |
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež: |
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/11/ES (2013. gada 21. maijs) par patērētāju strīdu alternatīvu izšķiršanu un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Direktīvu 2009/22/EK (Direktīva par patērētāju SAI), 13. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotājam, kas savā tīmekļvietnē padara pieejamus pirkumu vai pakalpojumu līgumu vispārīgos noteikumus, bet kas neizmanto šo vietni līgumu noslēgšanai ar patērētājiem, ir pienākums šajos vispārīgajos noteikumos ietvert informāciju par strīdu alternatīvas izšķiršanas vienību vai vienībām, kuras attiecas uz šo tirgotāju, ja pēdējais minētais apņemas izmantot vai tam ir jāizmanto šī vienība vai vienības, lai izšķirtu strīdus ar patērētājiem. Šajā ziņā nepietiek ar to, ka tirgotājs šo informāciju vai nu norāda citos dokumentos, kas ir pieejami minētajā tīmekļvietnē, vai citās tās cilnēs, vai arī sniedz patērētājam minēto informāciju brīdī, kad tiek noslēgts līgums, uz kuru attiecas minētie vispārīgie noteikumi, no tiem atsevišķā dokumentā. |
[Paraksti] |
( *1 ) Tiesvedības valoda – vācu.