Dit document is overgenomen van EUR-Lex
Document 62008CJ0069
Judgment of the Court (Second Chamber) of 16 July 2009.#Raffaello Visciano v Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS).#Reference for a preliminary ruling: Tribunale di Napoli - Italy.#Social policy - Protection of workers - Insolvency of employer - Directive 80/987/EEC - Obligation to pay all outstanding claims up to a pre-established ceiling - Nature of an employee’s claims against a guarantee institution - Limitation period.#Case C-69/08.
Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 16.jūlijā.
Raffaello Visciano pret Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS).
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Napoli - Itālija.
Sociālā politika - Darba ņēmēju aizsardzība - Darba devēja maksātnespēja - Direktīva 80/987/EEK - Pienākums pilnībā apmierināt prasījumus attiecībā uz darba samaksu ar iepriekš noteiktu maksimālo apjomu - Darba ņēmēja attiecībā uz garantiju fondu izvirzīto prasījumu raksturs - Noilguma termiņš.
Lieta C-69/08.
Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 16.jūlijā.
Raffaello Visciano pret Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS).
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Napoli - Itālija.
Sociālā politika - Darba ņēmēju aizsardzība - Darba devēja maksātnespēja - Direktīva 80/987/EEK - Pienākums pilnībā apmierināt prasījumus attiecībā uz darba samaksu ar iepriekš noteiktu maksimālo apjomu - Darba ņēmēja attiecībā uz garantiju fondu izvirzīto prasījumu raksturs - Noilguma termiņš.
Lieta C-69/08.
Judikatūras Krājums 2009 I-06741
ECLI-code: ECLI:EU:C:2009:468
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2009. gada 16. jūlijā ( *1 )
“Sociālā politika — Darba ņēmēju aizsardzība — Darba devēja maksātnespēja — Direktīva 80/987/EEK — Pienākums pilnībā apmierināt prasījumus attiecībā uz darba samaksu ar iepriekš noteiktu maksimālo apjomu — Darba ņēmēja attiecībā uz garantiju fondu izvirzīto prasījumu raksturs — Noilguma termiņš”
Lieta C-69/08
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunale di Napoli (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 29. janvārī un kas Tiesā reģistrēts , tiesvedībā
Raffaello Visciano
pret
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) .
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] (referents) un K. Toadere [C. Toader],
ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],
sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 12. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
— |
Visčiano [Visciano] vārdā — Dž. Nučifero [G. Nucifero], avvocato, |
— |
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) vārdā — V. Triolo [V. Triolo], Dž. Fabiani [G. Fabiani] un P. Tadrisa [P. Tadris], avvocati, |
— |
Itālijas valdības vārdā — I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz V. Ferante [W. Ferrante], avvocato dello Stato, |
— |
Spānijas valdības vārdā — B. Plasa Krusa [B. Plaza Cruz], pārstāve, |
— |
Nīderlandes valdības vārdā — K. M. Viselsa [C. M. Wissels] un K. ten Dama [C. ten Dam], pārstāves, |
— |
Eiropas Kopienu Komisijas vārdā — L. Pinjataro-Nolina [L. Pignataro-Nolin] un J. Enegrāns [J. Enegren], pārstāvji, |
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 2. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1 |
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvas 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku [darba ņēmēju] aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 283, 23. lpp.) 3. un 4. pantu. |
2 |
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Visčiano un Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Valsts sociālā nodrošinājuma iestāde) par prasījumiem saistībā ar neizmaksāto darba algu. |
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3 |
Direktīvas 80/987 preambulas pirmajā apsvērumā ir noteikts: “[..] ir jāparedz darbinieku [darba ņēmēju] aizsardzība to darba devēja maksātnespējas gadījumā, jo īpaši lai garantētu, ka apmierina to prasījumus attiecībā uz darba samaksu, [..].” |
4 |
Šīs direktīvas 1. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts: “1. Šī direktīva attiecas uz tām darbinieku [darba ņēmēju] prasībām pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem 2. panta 1. punkta nozīmē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba [tiesiskajām] attiecībām. 2. Dalībvalstis izņēmuma kārtā drīkst neattiecināt šo direktīvu uz dažu kategoriju darbinieku [darba ņēmēju] prasījumiem, pamatojoties uz īpašiem darbinieku [darba ņēmēju] darba līgumiem vai darba [tiesiskajām] attiecībām vai pastāvot cita veida garantijām, kas darbiniekiem [darba ņēmējiem] nodrošina līdzvērtīgu aizsardzību tai, kura izriet no šīs direktīvas. Darbinieku [darba ņēmēju] kategorijas, kas minētas pirmajā daļā, ir uzskaitītas pielikumā.” |
5 |
Atbilstoši minētās direktīvas 2. panta 2. punktam: “Šī direktīva neierobežo valstu tiesību aktos definētos terminus “darbinieks” [“darba ņēmējs”], “darba devējs”, “darba samaksa”, “iegūtās tiesības” un “iegūstamās tiesības”.” |
6 |
Direktīvas 80/987 3. pantā ir noteikts: “1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 4. pantu iestādes, kas dod galvojumu, garantē to, ka apmierina darbinieku [darba ņēmēju] prasījumus attiecībā uz darba samaksu atbilstīgi darba līgumiem vai darba [tiesiskajām] attiecībām un darba samaksu par laikposmu pirms norādītā datuma. 2. Pēc dalībvalstu izvēles 1. punktā minētais datums ir:
|
7 |
Atbilstoši šīs direktīvas 4. panta 1.–3. punktam: “1. Dalībvalstīm ir tiesības ierobežot 3. pantā minēto iestāžu, kas dod galvojumu, atbildību. 2. Kad dalībvalstis īsteno 1. punktā minētās tiesības, tās:
3. Tomēr dalībvalstis var noteikt darbinieku [darba ņēmēju] prasībām [prasījumiem] augstāko robežu [maksimālo apjomu], lai novērstu to, ka izmaksā summas, kas pārsniedz šīs direktīvas sociālos mērķus. [..]” |
8 |
Minētās direktīvas 5. pantā ir paredzēts: “Dalībvalstis paredz sīki izstrādātus noteikumus iestāžu, kas dod galvojumu, organizēšanai, finansēšanai un darbībai, jo īpaši ievērojot šādus principus:
|
9 |
Direktīvas 80/987 9. pantā ir noteikts: “Šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli piemērot vai ieviest normatīvus vai administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darbiniekiem [darba ņēmējiem].” |
10 |
Atbilstoši šīs direktīvas 10. panta a) punktam, šī direktīva “neietekmē dalībvalstu izvēli veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu pārkāpumus”. |
Valsts tiesiskais regulējums
Likums Nr. 297/82
11 |
Transponējot Direktīvu 80/987, 1982. gada 29. maija Likuma Nr. 297 ( GURI Nr. 147) par kompensāciju par darba tiesisko attiecību izbeigšanu noteikšanu un pensiju noteikumiem 2. pantā ir paredzēts izveidot garantiju fondu, kas darba devēja maksātnespējas gadījumā tā vietā nodrošina kompensācijas, kas paredzēta Civilkodeksa 2120. pantā, par darba tiesisko attiecību izbeigšanu izmaksu darba ņēmējiem vai to piederīgajiem, kuriem ir tiesības to saņemt (turpmāk tekstā — “Fonds”). |
12 |
Turklāt šajā normā ir paredzēts:
[..]” |
13 |
Saskaņā ar 1942. gada 16. marta Karaļa dekrēta Nr. 267 94. pantu pieteikumam par kreditora statusa atzīšanu ir tāda pati iedarbība, kā prasībai tiesā, un tas pārtrauc termiņu noilgumu. |
14 |
Atbilstoši Civilkodeksa 2943. un 2945. pantam noilgums tiek pārtraukts ar tāda akta paziņošanu, ar kuru tiek uzsākts tiesas process un līdz brīdim, kad [attiecīgajā] jautājumā ir pasludināts galīgais spriedums. |
Dekrētlikums Nr. 80/92
15 |
Ar 1992. gada 27. janvāra Dekrētlikuma Nr. 80, ar ko transponē Direktīvu 80/987 ( GURI, kārtējais pielikums Nr. 36, 26. lpp.; turpmāk tekstā — “Dekrētlikums Nr. 80/92”), 1. un 2. pantu tiek regulēta tādu prasījumu apmierināšana, kas izriet no darba tiesiskajām attiecībām, un INPS pārvaldītā Fonda darbība. |
16 |
Dekrētlikuma Nr. 80/92 1. panta ar virsrakstu “Prasījumu, kas izriet no darba tiesiskajām attiecībām, apmierināšana” 1. punktā ir paredzēts: “Ja darba devējs ir iesaistīts maksātnespējas, mierizlīguma, piespiedu likvidācijas vai ārkārtas administratīvajā procedūrā [..], tad šī darba devēja nodarbinātie darba ņēmēji vai to piederīgie, kuriem ir tiesības saņemt kompensāciju, iesniedzot prasību Fondā [..], var lūgt apmierināt [darba devēja] neizpildītās saistības attiecībā uz darba samaksu 2. panta izpratnē.” |
17 |
Atbilstoši Dekrētlikuma Nr. 80/92 2. panta 1.–5. punktam: “1. [..] Fonda maksājumi saskaņā ar 1. pantu attiecas uz darba ņēmēju prasījumiem, kas nav radušies darba tiesisko attiecību pārtraukšanas dēļ, par pēdējiem trim darba tiesisko attiecību mēnešiem 12 mēnešu laikposmā:
2. Saskaņā ar 1. punktu Fonda maksājumi nedrīkst pārsniegt trīskāršu mēneša augstākā atalgojuma summu, kas tiek maksāta kā īpaša piemaksa papildus mēneša algai, atvelkot ieturētās sociālās apdrošināšanas iemaksas. 3. Saskaņā ar šo pantu Fonda izmaksāto summu saņemšana tiek regulēta 1982. gada 29. maija Likuma Nr. 297 2. panta 2., 3., 4., 5. punkta, 7. punkta pirmā teikuma un 10. punkta normās. Fonda izmaksātās summas tiek regulētas iepriekš minētā likuma 2. panta 7. panta otrajā teikumā. 4. Šī panta 1. punktā minētais maksājums nedrīkst būt kumulatīvs ar šādiem maksājumiem:
5. Tiesības uz 1. punktā minētajiem pabalstiem noilgst pēc viena gada. Kavējuma procenti un valūtas devalvācijas kompensācija tiek aprēķināta no pieteikuma iesniegšanas brīža.” |
Pamata process un prejudiciālie jautājumi
18 |
No lēmuma uzdot prejudiciālus jautājumus izriet, ka Visčiano līdz 2000. gada 9. novembrim strādāja atalgotu darbu apsardzes uzņēmumā Metropoli S.c.a.r.l.; šajā datumā saskaņā ar Ministrijas dekrēta uzsākto piespiedu likvidācijas procesu sakarā ar maksātnespēju viņš tika pakļauts kolektīvās atlaišanas procedūrai. |
19 |
2001. gada 8. jūnijā Visčiano atbilstoši Dekrētlikuma Nr. 80/92 1. un 2. pantam iesniedza Fondā prasību apmierināt neīstenotos prasījumus, kas saistīti ar veikto darbu darba tiesisko attiecību pēdējos trijos mēnešos. |
20 |
IPNS Visčiano neizmaksāja visu nesamaksāto darba samaksu trīskāršā viena mēneša augstākā atalgojuma summas, kas tiek maksāta kā īpaša piemaksa papildus mēneša algai, apmērā no maksimālā apjoma, bet atvilka no šīs summas darba devēja izmaksātos darba samaksas avansa maksājumus, tādējādi izmaksājot mazāku summu, nekā viņam pienākas. |
21 |
Pēc 2004. gada 4. marta sprieduma apvienotajās lietās C-19/01, C-50/01 un C-84/01 Barsotti u.c. (Recueil, I-2005. lpp.) Visčiano cēla prasību Tribunale di Napoli [Neapoles tiesā], lai tiktu atzītas viņa tiesības saņemt starpību starp summu, kuru tam pārskaitīja INPS, un maksimālo apjomu, kurš tam pienākas, bez atskaitījumiem. |
22 |
INPS iebilda pret to ar pamatojumu, ka prasījumiem ir piemērojams viena gada noilguma termiņš, jo runa esot par prasījumu ar neatkarīgu sociāla rakstura parādu, kas atšķiras no prasījumiem, kuri izvirzīti pret darba devēju, kas izslēdz iespēju tos apmierināt atbilstoši 1942. gada 16. marta Karaļa dekrētam Nr. 267. |
23 |
Iesniedzējtiesa norāda, ka Corte suprema di cassazione [Augstākās kasācijas tiesas] judikatūra attiecībā uz darba devēja nesamaksāto summu kvalifikāciju ir mainīga, un uzskata, ka iespēja apmierināt prasības pieteikumu ir pakļauta jautājumam par noilgumu, kurš savukārt ir atkarīgs no prasījumu, uz kuriem atsaucas prasītājs, kvalifikācijas. |
24 |
Līdz ar to Tribunale di Napoli nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
|
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
25 |
Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 80/987 3. un 4. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie ir pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir atļauts darba ņēmēju neapmierinātos prasījumus kvalificēt kā “sociālā nodrošinājuma pabalstu” tādēļ, ka tos apmierina Fonds. |
26 |
Šajā sakarā ir jāatgādina, pirmkārt, ka Direktīvas 80/987 3. panta 1. punktā dalībvalstīm tiek noteikts pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar minētās direktīvas 4. pantu iestādes, kas dod galvojumu, garantē to, ka apmierina darba ņēmēju prasījumus atbilstīgi darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām un attiecībā uz darba samaksu par laikposmu pirms norādītā datuma (2003. gada 11. septembra spriedums lietā C-201/01 Walcher, Recueil, I-8827. lpp., 31. punkts). |
27 |
Otrkārt, Direktīvas 80/987 sociālais mērķis ir nodrošināt visiem darba ņēmējiem Kopienas līmenī minimālo aizsardzību darba devēja maksātnespējas gadījumā, apmierinot darba ņēmēju prasījumus atbilstīgi darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām un attiecībā uz darba samaksu par noteiktu laikposmu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Barsotti u.c., 35. punkts un tajā minētā judikatūra). |
28 |
Tomēr saskaņā ar Direktīvas 80/987 2. panta 2. punktu valsts tiesībās jāprecizē termins “darba samaksa” un jānosaka tā saturs (2004. gada 16. decembra spriedums lietā C-520/03 Olaso Valero, Krājums, I-12065. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra). |
29 |
Tādējādi valsts tiesībās ir jādefinē tādu prasījumu juridiskais raksturs, kāds tiek izskatīts pamata lietā. |
30 |
Šajā sakarā ir jāsecina, ka Direktīvā 80/987 nav precizētas arī tiesvedības un noilguma normas, kas piemērojamas darba ņēmēju prasījumiem darba devēja maksātnespējas gadījumā. |
31 |
No tā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 80/987 3. un 4. pants nav pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir atļauts darba ņēmēju neapmierinātos prasījumus kvalificēt kā “sociālā nodrošinājuma pabalstu” tādēļ, ka tos apmierina iestāde, kas dod galvojumu. |
Par otro jautājumu
32 |
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 80/987 4. un 5. panta piemērošanas nolūkā ir pietiekami, ka valsts tiesiskajā regulējumā darba ņēmēja sākotnējie prasījumi tiek izmantoti tikai kā salīdzinājuma bāze, vai šie prasījumi ir jāaizsargā ar Fonda intervences palīdzību tāpat kā jebkurš cits prasījums saistībā ar darba tiesiskajām attiecībām. |
33 |
Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, ir jāuzskata, ka juridiskā sistēma, kas piemērojama darba ņēmēju neapmierinātajiem prasījumiem, arī ir jādefinē valsts tiesībās. |
34 |
No tā izriet, ka darba ņēmēja sākotnējie prasījumi attiecībā uz darba samaksu var tikt izmantoti tikai kā salīdzinājuma bāze, kas ļauj noteikt ar Fonda starpniecību garantējamā pabalsta apmēru. |
35 |
Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 80/987 nav pret valsts tiesisko regulējumu, kurā darba ņēmēja sākotnējie prasījumi attiecībā uz darba samaksu tiek izmantoti tikai kā salīdzinājuma bāze, lai noteiktu ar Fonda intervences starpniecību garantējamā pabalsta apmēru. |
Par trešo jautājumu
36 |
Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai darba ņēmēja pieteikuma, kurš iesniegts, lai panāktu neapmierināto prasījumu attiecībā uz darba samaksu apmierināšanu ar garantiju fonda starpniecību, ietvaros Direktīva 80/987 ir pret tādu tiesību normu par noilgumu piemērošanu, kuras ir nelabvēlīgākas nekā tās, kas piemērojamas līdzīga rakstura prasījumiem. |
37 |
Direktīva 80/987 neietver nevienu normu, kurā tiktu regulēts jautājums par to, vai dalībvalstis var paredzēt noilguma termiņu, kura ietvaros saskaņā ar minētajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem darba ņēmējam ir jāiesniedz pieteikums, lai panāktu, ka Fonds apmierina [prasījumus] par maksātnespējīga darba devēja neizmaksāto darba samaksu. |
38 |
Direktīvas 80/987 4., 5. un 10. pantā, kuros dalībvalstīm ir atļauts paredzēt ne tikai sīki izstrādātus noteikumus iestāžu, kas dod galvojumu, organizēšanai, finansēšanai un darbībai, bet arī noteiktos apstākļos ierobežot aizsardzību, kuru tā vēlas nodrošināt darba ņēmējiem, neparedzot nedz tiesību, kuras darba ņēmējiem tiek piešķirtas ar šo direktīvu, ierobežojumu laikā, nedz dalībvalstu iespējas paredzēt noilguma termiņa ierobežojumu (skat. 2003. gada 18. septembra spriedumu lietā C-125/01 Pflücke, Recueil, I-9375. lpp., 31. punkts). |
39 |
Šādos apstākļos dalībvalstis principā var brīvi paredzēt savas valsts tiesībās normas, kurās tiek noteikts noilguma termiņš, kura ietvaros saskaņā ar Direktīvā 80/987 paredzētajiem nosacījumiem darba ņēmējam ir jāiesniedz pieteikums, lai panāktu, ka tiek apmierināti tā prasījumi par neizmaksāto darba samaksu, lai gan šīs normas tomēr nedrīkst būt mazāk labvēlīgas par tām, kas attiecas uz līdzīgiem pieteikumiem valsts līmenī (līdzvērtības princips), un nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pflücke, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). |
40 |
Šajā sakarā iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jāpārbauda, vai darba ņēmēju prasījumu attiecībā pret Fondu kvalifikācija par sociālā nodrošinājuma pabalstu, kuras rezultātā netiek piemērotas noilguma termiņa pārtraukšanas normas, kas paredzētas prasījumiem atzītiem kreditoriem maksātnespējas procesā, ir vai nav pretrunā līdzvērtības un efektivitātes principiem. |
41 |
Attiecībā uz līdzvērtības principu pirmām kārtām ir jānorāda, ka darba ņēmēja pieteikums par neapmierināto [prasījumu] saistībā ar darba samaksu apmierināšanu attiecībā pret Fondu un darba ņēmēja pieteikums attiecībā pret maksātnespējīgo darba devēju nav līdzīgi. Tas izriet cita starpā no Direktīvas 80/987 4. panta, kurā dalībvalstīm ir dotas tiesības ierobežot iestāžu, kas dod galvojumu, atbildību. |
42 |
Tādējādi atšķirīgu tiesību normu par noilguma termiņiem esamība nenozīmē līdzvērtības principa pārkāpumu. |
43 |
Attiecībā uz efektivitātes principu Tiesa par saderīgu ar Kopienu tiesībām ir atzinusi saprātīgu termiņu noteikšanu prasības celšanai, kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs, kas vienlaikus aizsargā nodokļu maksātāju un attiecīgo administrāciju (skat. 1998. gada 17. novembra spriedumu lietā C-228/96 Aprile, Recueil, I-7141. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra). Šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas. |
44 |
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka attiecībā uz tādu prasījumu saistībā ar darba samaksu apmierināšanu, kuriem no ieinteresēto persona viedokļa to rakstura dēļ ir ļoti liela nozīme, noilguma termiņš nedrīkst būt tik īss, ka attiecīgajām personām praksē nav iespējams minēto termiņu ievērot un līdz ar to šīs personas zaudē aizsardzību, ko tām tieši garantē Direktīva 80/987 (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pflücke, 37. punkts). |
45 |
Šajā sakarā Tiesa jau ir atzinusi par pieņemamu viena gada prekluzīvo termiņu prasības par zaudējumu, kas radušies, novēloti transponējot valsts tiesībās Direktīvu 80/987, atlīdzību celšanai (šajā sakarā skat. 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā C-261/95 Palmisani, Recueil, I-4025. lpp., 29. punkts). |
46 |
Tomēr no 2002. gada 11. jūlija sprieduma lietā C-62/00 Marks & Spencer (Recueil, I-6325. lpp.) 39. punkta arī izriet, ka noilguma termiņam, lai tas izpildītu tiesiskās drošības garantēšanas uzdevumu, ir jābūt noteiktam iepriekš. Stāvoklis, ko raksturo būtiska juridiska nenoteiktība, var būt efektivitātes principa pārkāpums, jo tāda privātpersonām nodarīta kaitējuma atlīdzināšana, kas izriet no Kopienu tiesību pārkāpumiem, par ko ir atbildīga dalībvalsts, varētu praktiski tikt padarīta pārāk grūta, ja šīs personas pietiekami droši nevarētu noteikt piemērojamo noilguma termiņu ( spriedums lietā C-445/06 Danske Slagterier, Krājums, I-2119. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra). |
47 |
Pamata lietā ir jānorāda, ka atbilstoši iesniedzējtiesas apgalvotajam, pirmkārt, Dekrētlikums Nr. 80/92 paredz viena gada noilguma termiņu, bet neparedz tā dies a quo. |
48 |
Otrkārt, šī tiesa norāda, ka Corte suprema di cassazione judikatūrā sākotnēji pabalstus, kurus izmaksā Fonds, kvalificēja kā darba samaksu, proti, kā identiskus darba devēja maksātajai darba algai, šīs kvalifikācijas rezultātā minētajiem pabalstiem tika piemēroti noilguma termiņi, kā arī [noilguma termiņu] pārtraukšanas normas, kas pastāv maksātnespējas procesa ietvaros. Vēlāk šī augstākā tiesa uzskatīja, ka Fonda pienākuma priekšmets ir sociālā nodrošinājuma pabalsts, kurš ir neatkarīgs no darba devēja darba samaksas pienākuma, tāpēc nav piemērojamas tostarp iepriekš minētās noilguma termiņa pārtraukšanas normas. |
49 |
Šie divi konstatējumi var radīt juridisku nenoteiktību, kura var izraisīt efektivitātes principa pārkāpumu, ja izrādītos, un tas ir jāizvērtē valsts tiesai, ka šī nenoteiktība var izskaidrot Visčiano novēloto prasības celšanu [šajā tiesā]. |
50 |
Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, uz trešo jautājumu līdz ar to ir jāatbild, ka darba ņēmēja pieteikuma, kurš iesniegts, lai panāktu neapmierināto prasījumu attiecībā uz darba samaksu apmierināšanu ar garantiju fonda starpniecību, ietvaros Direktīva 80/987 nav pret viena gada noilguma termiņa piemērošanu (līdzvērtības princips). Tomēr valsts tiesai ir jāpārbauda, vai tā ieviešana nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips). |
Par tiesāšanās izdevumiem
51 |
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi. |
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež: |
|
|
|
[Paraksti] |
( *1 ) Tiesvedības valoda — itāļu.