EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52013DC0077
REPORT FROM THE COMMISSION TO THE EUROPEAN PARLIAMENT, THE COUNCIL AND THE EUROPEAN ECONOMIC AND SOCIAL COMMITTEE on the implementation of Regulation (EC) No 765/2008 of the European Parliament and of the Council of 9 July 2008 setting out the requirements for accreditation and market surveillance relating to the marketing of products and repealing Regulation (EEC) No 339/93
KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI IR EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI dėl 2008 m. liepos 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 765/2008, nustatančio su gaminių prekyba susijusius akreditavimo ir rinkos priežiūros reikalavimus ir panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 339/93, įgyvendinimo
KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI IR EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI dėl 2008 m. liepos 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 765/2008, nustatančio su gaminių prekyba susijusius akreditavimo ir rinkos priežiūros reikalavimus ir panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 339/93, įgyvendinimo
/* COM/2013/077 final */
KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI IR EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI dėl 2008 m. liepos 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 765/2008, nustatančio su gaminių prekyba susijusius akreditavimo ir rinkos priežiūros reikalavimus ir panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 339/93, įgyvendinimo /* COM/2013/077 final */
KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI,
TARYBAI IR EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI dėl 2008 m. liepos 9 d.
Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 765/2008,
nustatančio su gaminių prekyba susijusius akreditavimo ir rinkos priežiūros
reikalavimus ir panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 339/93,
įgyvendinimo (Tekstas svarbus EEE) 1. Įžanga Šioje ataskaitoje apžvelgiamas Reglamento (EB)
Nr. 765/2008, nustatančio su gaminių prekyba susijusius
akreditavimo ir rinkos priežiūros reikalavimus ir panaikinančio
Reglamentą (EEB) Nr. 339/93, (toliau – Reglamentas)
įgyvendinimas. Reglamentas taikomas nuo 2010 m. sausio 1 d.
Pagrindinis jo tikslas – užtikrinti, kad bendrojoje rinkoje esantys gaminiai,
kuriems taikomi Sąjungos teisės aktai, atitiktų jiems taikomus
reikalavimus, kuriais nustatoma aukšto lygio sveikatos apsauga, sauga ir
kitų viešųjų interesų apsauga. Šiuo tikslu Reglamentu
nustatoma akreditavimo ir rinkos priežiūros sistema. Ataskaita parengta bendradarbiaujant su
valstybėmis narėmis pasitelkus SOGS, t. y. Vyresniųjų
pareigūnų grupę standartizavimo ir atitikties vertinimo
politikos klausimais, ir specialią rinkos priežiūros grupę
SOGS-MSG. Šioje ataskaitoje taip pat pateikta atitikties vertinimo,
akreditavimo ir rinkos priežiūros veiklos, kuri finansuojama Sąjungos
lėšomis pagal ES politikos ir teisės aktų reikalavimus, svarbos
analizė. 2. Akreditavimas 2.1. Nacionalinės
akreditavimo įstaigos Teisinė akreditavimo sistema pirmą
kartą nustatyta Reglamentu (EB) Nr. 765/2008. Ji taikoma tiek
savanoriškai, tiek privalomai reguliuojamuose sektoriuose. Tikslas –
sustiprinti akreditavimą kaip paskutinį atitikties vertinimo sistemos
taikomos kontrolės lygį ir padidinti pasitikėjimą
atitikties vertinimo rezultatais, tuo pačiu atsižvelgiant vienodai į
rinkų ir į valdžios institucijų poreikius. Reglamentu nacionalinėms akreditavimo
įstaigoms nustatoma keletas bendrųjų principų ir
reikalavimų[1].
Šie reikalavimai yra suderinti su visuotinai priimtais reikalavimais,
nustatytais atitinkamuose ISO/IEC tarptautiniuose standartuose, tačiau kai
kurie jų gali būti griežtesni nei nustatytieji taikomuose
standartuose. Tai tinka pasakyti apie reikalavimus, pagal kuriuos
valstybėje narėje turi būti tik viena akreditavimo įstaiga,
akreditavimas atliekamas kaip valdžios institucijos veikla, ne komerciniais
pagrindais ir nesiekiant pelno, o akreditavimo įstaigos nesivaržo su
atitikties vertinimo įstaigomis arba viena su kita. Siekdamos įgyvendinti reglamento
reikalavimus, valstybės narės turėjo įvairiai keisti nacionalines
akreditavimo sistemas. Kai kurios valstybėms narėms užteko atlikti
keletą arba nedidelių pakeitimų, kitoms savąją
akreditavimo sistemą teko persvarstyti iš esmės. Kai kuriais atvejais
buvo būtina sujungti kelias akreditavimo įstaigas. Visos valstybės
narės bei ELPA šalys ir Turkija įsteigė nacionalines
akreditavimo įstaigas[2]. Reformos ir priderinimo prie reglamento procesas
iš esmės dabar jau baigtas, tačiau tebevyksta konsolidavimas ir kai
kuriais atvejais vis dar būtina sustiprinti nacionalines akreditavimo
įstaigas, atsižvelgiant į su tomis šalimis susijusias aplinkybes. 2.2. Tarpvalstybinis akreditavimas Reglamentu numatyta, kad atitikties vertinimo
įstaigos turėtų siekti gauti akreditaciją valstybėje
narėje, kurioje jos yra įsteigtos. Tačiau yra trys atvejai,
kuriais atitikties vertinimo įstaiga gali siekti gauti akreditaciją
kitoje vietoje: (1)
pirmasis atvejis: susijusi valstybė narė
nėra įsteigusi nacionalinės akreditavimo įstaigos; (2)
antrasis atvejis: nacionalinė akreditavimo
įstaiga nevykdo veiklos, kurią siekiama akredituoti, akreditavimo; (3)
trečiasis atvejis: atitinkama nacionalinė
akreditavimo įstaiga nebuvo sėkmingai įvertinta kitų
akreditavimo įstaigų. Kol kas trečiojo atvejo nėra buvę,
nes nacionalinę akreditavimo įstaigas įsteigė visos
valstybės narės. Antrasis ir trečiasis atvejai dažnesni, kadangi
ne visos nacionalinės akreditavimo įstaigos kompetentingos atlieka
visapusišką akreditavimą. Šių tarpvalstybinio akreditavimo
nuostatų vienareikšmiškumas sąlyginai pasitvirtino, tačiau pastaraisiais
metais neeilinę svarbą įgavo daugybėje vietų
veikiančių tarptautinių atitikties vertinimo įstaigų
klausimas ir subranga. Pritarus valstybėms narėms, Komisija
priėmė politinį dokumentą, kuriame paaiškinama, ką
tokiais atvejais turėtų daryti akreditavimo įstaigos, siekdamos
išvengti daugeriopo akreditavimo[3].
Europos akreditacijos organizacija (toliau – EA, žr. skirsnį apie
akreditavimo infrastruktūrą) vėliau parengė gaires, kaip
šiuos politinius principus įgyvendinti praktiškai. Gali dar prireikti pakoreguoti
šių politinių principų įgyvendinimą po to, kai bus
įgyta daugiau tų gairių taikymo patirties. 2.3. Tarpusavio vertinimas Tarpusavio vertinimas galbūt yra svarbiausia
priemonė, galinti užtikrinti tokią Europos akreditavimo sistemą,
kuri pateisintų kokybiškos Europos atitikties vertinimo sistemos
lūkestį. Sėkmingas tarpusavio vertinimas yra būtina
akreditavimo sertifikatų tarpusavio pripažinimo sąlyga. Todėl tam, kad būtų galima tinkamai
įgyvendinti reglamentą, būtinas griežtas nacionalinių akreditavimo
įstaigų tarpusavio vertinimo mechanizmas. Jis užtikrina
nuolatinę nacionalinių akreditavimo įstaigų veiklos
kokybės kontrolę, taip pat moko ne tik tuos, kurie yra vertinami, bet
ir tuos, kurie atlieka tą vertinimą. Tarpusavio vertinimas yra tai,
kas padeda atskirti akreditavimą nuo kitų atitikties vertinimo
įstaigų kompetencijos ir veiklos vertinimo priemonių ir suteikia
jam išskirtinumo. Kitas uždavinys – toliau tobulinti tarpusavio vertinimo
procesą, užtikrinti, kad netrūktų tarpusavio vertinimo srities
patirties turinčių kvalifikuotų specialistų, ir dar labiau
suderinti metodus, visų pirma privalomai reglamentuojamame sektoriuje. 2.4. Europos akreditavimo
infrastruktūra Kaip nustatyta Reglamente, Komisija EA pripažino
Europos akreditavimo infrastruktūros dalimi[4].
Po to ji sudarė susitarimą, kuriame nurodė tikslias EA
funkcijas, jos finansavimo ir priežiūros nuostatas. 2009 m. balandžio mėn. Komisija, ELPA,
valstybės narės ir EA pasirašė bendrąsias bendradarbiavimo
gaires, kuriomis pabrėžiamas politinis apsisprendimas dirbti išvien, kad
būtų sėkmingai įgyvendintos reglamento skyriaus apie
akreditavimą nuostatos[5].
Gairės – tai bendras susitarimas, kad akreditavimas yra svarbus Europos
ekonomikai ir būtinas įgyvendinant Europoje visuomenei svarbią
kelių sričių politiką ir teisės aktus. Gairėmis
nustatomi specialūs akreditavimo politikos tikslai, kad būtų
galima pasiekti reglamente nustatytus jos tikslus. 2010 m. birželio mėn. Komisija ir EA
pasirašė 2010–2014 m. partnerystės pagrindų
susitarimą. Šis partnerystės pagrindų susitarimas leidžia
finansiškai remti EA, kai ši vykdo reglamente nustatytas funkcijas ir siekia
gairėse nurodytų tikslų. Prie EA veiklos, kuri gali būti
finansuojama ES lėšomis, priskiriamas techninis darbas, susijęs su
tarpusavio vertinimo sistema, suinteresuotųjų šalių informavimu
ir dalyvavimu tarptautinių organizacijų vykdomoje akreditavimo
veikloje, su akreditavimu susijusių gairių rengimu ir atnaujinimu,
atitikties vertinimo įstaigų paskelbimu, atitikties vertinimu ir
rinkos priežiūra bei pagalba trečiosioms šalims[6]. Partnerystės pagrindų susitarimu
nustatoma galimybė skirti metinę veiklos dotaciją už EA ir jos
sekretoriato vykdomą darbą. Tuo metu, kai ši ataskaita buvo rengiama,
buvo išmokėtos dvi metinės veiklos dotacijos, kurių suma yra 375 tūkst.
EUR ir panaudota maždaug 40 proc. viso EA biudžeto. Dotacijos lėšos panaudotos veiklai,
susijusiai su tarpusavio vertinimo sistemos veikimu ir valdymu: taikant
šią sistemą 2010 ir 2011 m. atlikti 32 vertinimai,
įskaitant išankstinius nacionalinių akreditavimo įstaigų
vertinimus, pradinius vertinimus, pakartotinius vertinimus ir neeilinius
vertinimus, ir vertintojams surengti 8 seminarai. Prie šios srities veiklos
taip pat priskiriamas bendro tarpusavio vertinimo sistemos tobulinimo proceso,
kurio metu pateiktas ne vienas šiuo metu aptariamas pasiūlymas,
inicijavimas. Be to, EA horizontalaus derinimo komitetas,
laboratorija ir sertifikavimo ir tikrinimo komitetai dėjo pastangas, kad
būtų parengtas bendras susitarimas dėl akreditavimo atlikimo
būdo ir būtų remiamas akreditavimas atitinkamuose privalomai
reguliuojamuose sektoriuose. Taip parengtas ne vienas rekomendacinis dokumentas[7]. Be to, EA itin aktyviai vykdė funkcijas,
susijusias su įvairioms Komisijos tarnyboms teikiama technine ekspertų
pagalba, kurios tikslas – įtraukti akreditavimo klausimą į
teisės aktų projektus arba kuri buvo reikalinga įgyvendinant
galiojančius sektorių teisės aktus[8]. Be to, per savo patariamąją valdybą
EA bendradarbiavo su suinteresuotosiomis šalimis ir laikėsi
įsipareigojimo dalyvauti tarptautinių akreditavimo organizacijų
ILAC/IAF veikloje, įsitraukdama į jų vykdomą tarpusavio
vertinimo procesą ir įvairių darbo grupių darbą. Be
to, patvirtinusi ELPA ir šalių kandidačių nacionalinių
akreditavimo įstaigų narystę ir pasirašiusi asociacijos
susitarimus su šalių, dalyvaujančių Europos kaimynystės
politikoje, nacionalinėmis akreditacijos įstaigomis, ji sutvirtino
ryšius su trečiosiomis šalimis. Šiuo metu EA priklauso 35 tikrieji nariai
ir 13 asocijuotų narių[9].
Be metinės veiklos dotacijos
partnerystės pagrindų susitarimu su EA taip pat numatoma
galimybė skirti veiksmų dotacijas už specialius projektus. Kol kas
šia galimybe nebuvo pasinaudota. Iš esmės, bendradarbiavimas su EA davė
daug naudos. Buvo įdėta nemažai pastangų, kad būtų
prisitaikyta prie naujų akreditavimo sąlygų, įsigaliojus
Reglamentui ir šiomis aplinkybėmis EA įgijus naują vaidmenį
– tapus Europos akreditavimo infrastruktūros dalimi. Turėtų
būti ir toliau išnaudojama pasiektos pažangos nauda, kad būtų
galima toliau didinti akreditavimo, kaip paskutinio Europos atitikties
vertinimo sistemos taikomos kontrolės lygio, svarbą. Akreditavimas
vis labiau naudojamas įgyvendinant ES teisės aktus, tad gali
reikėti peržiūrėti EA išteklius ir finansinės paramą. 2.5. Akreditavimo svarba
paskelbiant įstaigas Reglamente teikiama akivaizdi pirmenybė
akreditavimui kaip būdui įrodyti atitikties vertinimo įstaigos
techninę kompetenciją, kad būtų galima ją paskelbti
pagal konkretų teisės aktą, t. y. galiausiai pripažinti
įstaigos gebėjimą įvertinti gaminio atitiktį tam tikro
reglamento ar direktyvos reikalavimams. Akreditacijos privalumas – jos skaidrumas,
standartais pagrįsta veikla, o tarpusavio vertinimo procesas yra tam, kad
būtų galima nuolat užtikrinti palyginamo lygio kokybę. Tai
negalioja įstaigų paskelbimui ne akreditavimo tikslais. Todėl
Komisija, pritarus valstybėms narėms, priėmė
rekomendacinį dokumentą apie informacijos, kuri turėtų
būti nurodyta, kai paskelbimas nesusijęs su akreditavimu,
pobūdį[10].
Kadangi prie paskelbimų ne akreditavimo tikslais ne visada pridedami
tinkami dokumentai ir valstybės narės bei Komisija turi daugiau laiko
prieštaravimams pareikšti, tokiais atvejais paskelbimo procesas gali tapti
ištęstas ir sudėtingas. Valstybės narės ir sektoriai akreditavimą
paskelbimo tikslais naudoja skirtingai. Kai kurios valstybės narės
nustatė, kad akreditavimas paskelbimo tikslais turi būti privalomas,
tačiau kitose taikomas mišrus metodas. Faktai rodo, kad 2009 m.
pabaigoje, prieš įsigaliojant reglamentui, iš 2 249 paskelbimo
atvejų su akreditavimu nesusijusių buvo 1 089, su juo
susijusių – 1 118, o iki 2012 m. birželio mėn. iš 3 106
paskelbimo atvejų su akreditavimu nesusijusių buvo 861, su juo
susijusių – 2 196. Taigi akreditavimo svarba paskelbiant įstaigas
pastebimai didėja. Todėl pasiteisintų glaudesnis
nacionalinių institucijų ir akreditavimo įstaigos
bendradarbiavimas. 2.6. Rekomendaciniai dokumentai Pritarus valstybėms narėms, Komisija
priėmė rekomendacinius dokumentus, kurie nurodyti pridedamame Komisijos
tarnybų darbiniame dokumente. 2.7. Uždaviniai Reglamentu nustatyta patikima teisinė
akreditavimo sistema, tačiau artimiausiais metais, įgyvendinant
reglamento nuostatas dėl akreditavimo, teks spręsti svarbius
uždavinius: konsoliduoti ir stiprinti sistemą, taip pat gerinti
informuotumą apie akreditavimo naudą ir jos supratimą. Be kai
kurių teisinių klausimų, susijusių su akreditavimu,
reikės spręsti ir kitus, susijusius su tolesniu tarpusavio vertinimo
sistemos, kaip pagrindinės priemonės, kuria visoje ES nuolat
užtikrinama sertifikatų kokybė, stiprinimu. Be to, akreditavimui
paskelbimo tikslais reikės suteikti daugiau reikšmės ir jis
turės būti sistematiškiau įtraukiamas į ES teisės
aktus, kai juose bus nuostatų dėl atitikties vertinimo ir atitikties vertinimo
įstaigų paskyrimo. Dėl to Komisijai ir EA gali taip pat
prireikti parengti sektorių akreditavimo programas, kad srityse, kuriuose
taikomi specialūs reikalavimai, būtų galima užtikrinti tokį
atitikties vertinimo įstaigų kompetencijos lygį, koks yra
būtinas remiantis Sąjungos derinamaisiais teisės aktais[11]. 3. Sąjungos gaminių rinkos
priežiūros sistema Šiame skirsnyje apibendrinama pagrindinių
Reglamento (EB) Nr. 765/2008 nuostatų dėl visiems suderintiems
gaminiams bendrojoje rinkoje skirtos rinkos priežiūros sistemos nustatymo
įgyvendinimo padėtis. Šis skyrius papildo poveikio vertinimo
ataskaitoje, pridėtoje prie Komisijos vartojimo gaminių saugos
reglamento ir rinkos priežiūros reglamento pasiūlymų, pateiktą
informaciją. 3.1. Rinkos priežiūros organizavimui
valstybėse narėse taikomi reikalavimai Reglamente nustatomi specialūs reikalavimai
dėl rinkos priežiūros organizavimo valstybėse narėse nuo 2010 m.
Dauguma valstybių narių priderino savąsias administravimo
struktūras ir pritaikė specialius sprendimus, kad užtikrintų
šių reikalavimų laikymąsi. Valstybių narių atsakymai
į klausimyną apie reglamento įgyvendinimą gali būti
apibendrinti[12]
taip: ·
institucijų atsakomybė ir tapatumas: pagal reglamentą daugumoje valstybių narių buvo
būtina atlikti tik kai kuriuos pirminės rinkos priežiūros
veiklos pakeitimus (pvz., nustatyti rinkos priežiūros pagerinimo
programą), nes atitinkamais nacionaliniais teisės aktais
valstybės narės jau buvo nustačiusios rinkos priežiūros
tvarką; ·
valstybėse narėse taikomi
įvairūs rinkos priežiūros institucijos ryšių ir
koordinavimo mechanizmai: ryšiai paprastai grindžiami neformaliais
susitarimais arba palaikomi pasitelkiant rinkos priežiūros koordinavimo
institucijas, už naujos teisinės sistemos įgyvendinimą
atsakingą darbo grupę arba rinkos priežiūros komitetą; ·
skundų nagrinėjimo tvarka: prieš priimant reglamentą daugelis valstybių narių jau
buvo įsteigusios skundų nagrinėjimo sistemas. Nors šios sistemos
reguliariai atnaujinamos, dauguma valstybių narių pareiškė, kad
jas galima dar patobulinti; ·
nelaimingų atsitikimų ir žalos
sveikatai stebėsenos tvarka: kai kurios
valstybės narės mano, kad reikalinga tobulesnė duomenų apie
nelaimingus atsitikimus sistema, kurios pagrindas galėtų būti ES
duomenų apie sužalojimus bazė; ·
rinkos priežiūros institucijų
įgaliojimų sustiprinimas: valstybės
narės atliko keletą nedidelės reikšmės pakeitimų,
kadangi su teisės aktų vykdymo užtikrinimu susiję
įgaliojimai iš esmės atitiko reglamento reikalavimus. Kai kurios
valstybės narės turėjo iš dalies keisti esamus nacionalinius
teisės aktus, kad jie atitiktų reglamentą; ·
rinkos priežiūros institucijų
finansinių ir žmogiškųjų išteklių padidinimas: daugumoje valstybių narių rinkos priežiūrai skirti
finansiniai ir žmogiškieji ištekliai buvo sumažinti dėl biudžeto
suvaržymo, kai kuriose kitose iki šiol manyta, kad nieko nebūtina iš
esmės keisti; ·
ekonominės veiklos vykdytojams taikomos
sankcijos: sankcijos reikalavimų nesilaikantiems
ekonominės veiklos vykdytojams nustatytos dar prieš įsigaliojant
reglamentui, tačiau tam tikrose valstybėse narėse jos buvo šiek
tiek iš dalies pakeistos, atsižvelgiant į naujas rinkos priežiūros
institucijų kompetencijos sritis. 2010 m. pradžioje visos valstybės
narės, Islandija ir Turkija Komisijai pranešė apie rinkos
priežiūros institucijas ir jų kompetencijos sritis, kaip yra
nustatyta reglamente[13].
Remiantis pateikta informacija gerai matyti užduočių ir
atsakomybės suderintų prekių rinkos priežiūros srityje
pasiskirstymas, įskaitant atitinkamus kontaktinius duomenis. Visa tai
paskelbta Komisijos svetainėje[14]
ir akivaizdžiai padeda didinti nacionalinių rinkos priežiūros
institucijų ES veiklos skaidrumą. 3.2. Nacionalinės rinkos
priežiūros programos Remiantis reglamentu[15] valstybės narės
privalo nustatyti, įgyvendinti ir atnaujinti savo rinkos priežiūros
programas. Jos taip pat privalo informuoti apie programas kitas valstybes nares
ir Komisiją ir internetu pateikti jas visuomenei. Šių programų
tikslas – sudaryti galimybes kitų šalių institucijoms ir visiems
piliečiams suprasti, kaip, kada, kur ir kokiose srityse rinkos
priežiūra atliekama. Nacionalinėse programose pateikiama informacija
apie bendrą rinkos priežiūros organizavimą nacionaliniu lygiu
(pvz., skirtingų institucijų veiklos koordinavimo priemonės,
joms skirti ištekliai, darbo metodai ir t. t.) ir specialias
intervencinių veiksmų sritis (pvz., gaminių kategorijos, rizikos
kategorijos, naudotojų tipai ir t. t.). Dauguma valstybių narių Komisijai
pranešė apie nacionalines (bendras ar sektorių) programas ir
reikiamas jų peržiūras 2010, 2011 ir 2012 m. (žr. 1
lentelę). 2012 m. Komisijos svetainėje paskelbtos iš
valstybių narių, Islandijos ir Turkijos gautos nekonfidencialios
originalios paskutinių nacionalinių programų redakcijos ir
jų vertimai[16]. Bendrai valstybių narių pastangos vertinamos
labai gerai, nežiūrint to, kad kai kurios šalys daugiau dėmesio
teikė informacijai apie bendrą rinkos priežiūros
organizavimą, o kitos – informacijai apie veiklą atskiruose
sektoriuose, todėl ta informacija ne visada yra palyginama. Tai, kaip
valstybės narės bendradarbiavo su skirtingomis institucijomis ir su
muitine ir koordinavo su jomis veiklą, galėtų būti
išdėstyta daug aiškiau. Komisija padėjo valstybėms narėms
įgyvendinti šias reglamento nuostatas visų pirma pasiūliusi
bendrą sektorių programų pristatymo modelį. Dabar iš
esmės tapo daug lengviau palyginti šalių informaciją apie
specialius gaminius ar teisės aktus, o rinkos priežiūros institucijos
gali planuoti tarpvalstybinį bendradarbiavimą tose srityse, kuriose
jų interesai sutampa. 1 lentelė. Nacionalinės rinkos
priežiūros programos (NRPP). 2010–2012 m. duomenys Šalis || Programos tipas[17] || 2010 m. || 2011 m. || 2012 m. Austrija || Bendra ir sektorių || x || x || x Belgija || Bendra* || x || x || x Bulgarija || Bendra* || x || x || x Kipras || Bendra ir sektorių || x || x || x Čekija || Sektorių || x || x || x Danija || Bendra ir sektorių || x || x || x Estija || Bendra ir sektorių || x || x || x Suomija || Sektorių || x || x || x Prancūzija || Bendra ir sektorių || x || x || x Vokietija || Bendra* || x || x || x Graikija || Bendra || x || x || x Vengrija || Sektorių || x || x || x Airija || Bendra* || x || x || x Italija || Bendra || x || x || x Latvija || Bendra ir sektorių || x || x || x Lietuva || Sektorių || x || x || x Liuksemburgas || Bendra ir sektorių || x || x || x Malta || Sektorių || x || x || x Nyderlandai || Sektorių || x || x || x Lenkija || Bendra ir sektorių || x || x || x Portugalija || Bendra ir sektorių || x || x || x Rumunija || Bendra ir sektorių || x || x || x Slovakija || Bendra ir sektorių || x || x || x Slovėnija || Bendra ir sektorių || x || x || x Ispanija || Sektorių || -- || x[18] || x Švedija || Bendra ir sektorių || x || x || x Jungtinė Karalystė || Bendra ir sektorių || x || x || x Islandija || Bendra || x || x || x Turkija || Bendra || x || x || x * Į programą
taip pat įtraukta šiek tiek informacijos apie konkrečius sektorius,
tačiau ji nėra išsami. 3.3. Didelę riziką
keliantys gaminiai Reglamentu valstybėms narėms nustatoma
bendra prievolė užtikrinti, kad prekės, kurios gali kelti riziką
naudotojų (vartotojų ir darbuotojų) sveikatai ar saugai arba
visais atvejais, kai neatitinka gaminiams ES derinamuosiuose teisės
aktuose nustatytų reikalavimų, būtų pašalintos, uždraustos
arba tiekiamos ribotai[19].
Be to, jame nurodyta, kad tuomet, kai atlikus atitinkamą rizikos
vertinimą nustatoma, kad gaminiai kelia didelę riziką,
valstybės narės, naudodamos skubaus keitimosi informacija
sistemą RAPEX[20],
Komisijai privalo nedelsdamos pranešti, kokių priemonių imtasi. Įterpus į reglamentą nuorodą
į RAPEX sistemą, pripažinta šio informacijos pasikeitimo mechanizmo
svarba rinkos priežiūrai bendrojoje rinkoje ir šio mechanizmo sąsajos
su konkrečių gaminių reglamentais. Pateikus nuorodą į
RAPEX sistemą buvo išplėstas prievolės siųsti RAPEX
pranešimus turinys ir į jį įtrauktos visos prekės,
įtrauktos į ES derinamųjų teisės aktų taikymo
sritį, įskaitant profesinei veiklai skirtus gaminius (pvz.,
pramonės mašinos) ir gaminius, kurie gali pakenkti su sveikata ir sauga
nesusijusiems viešiesiems interesams (pvz., aplinkai, saugumui, komercinių
sandorių sudarymo sąžiningumui ir kt.). Taip išplėtus prievolės turinį
visų pirma sustiprinta darbuotojų[21]
ir aplinkos[22]
apsauga, nors per pirmuosius dvejus Reglamento įgyvendinimo metus bendras
naujų pranešimų skaičius buvo gana nedidelis. Be RAPEX
pranešimų pagal Bendros produktų saugos direktyvą, 2010 m.
Komisijai atsiųsta 20 pranešimų pagal Reglamentą (EB) Nr. 765/2008
(7 iš jų susiję su didele rizika), o 2011 m. gauti 25 tokie
pranešimai (17 iš jų susiję su didele rizika)[23]. Pranešimus apie profesinei
veiklai skirtas prekes ir gaminius, kurie gali pakenkti su sveikata ir sauga
nesusijusiems viešiesiems interesams, atsiuntė iš viso devynios
valstybės narės. Remiantis naujesnėmis tendencijomis,
pranešimų gaunama vis daugiau – 2012 m. Komisija patvirtino iš viso 37
naujus pranešimus, iš kurių 31 buvo susijęs su didele rizika. Tuo
pačiu laikotarpiu pranešimus ėmė teikti dar viena valstybė
narė. Tikimasi, kad šie skaičiai laikui bėgant akivaizdžiai
didės, nes valstybės narės vis akyviau praneša apie profesinei
veiklai skirtus gaminius ir savo veiklą visiškai priderina prie
platesnės RAPEX sistemos taikymo srities. Komisija, įgyvendindama reglamentą,
turėjo suderinti naujiems pranešimams įvertintų būtinų
ekspertų darbą ir priderintų darbo tvarką prie
platesnės sistemos taikymo srities. Baigus kurti naują IT
platformą RAPEX pranešimams GRAS-RAPEX[24],
padaryta didelė pažanga tvarkant naujus pranešimus. 3.4. Reikiama rizikos vertinimo
metodologija Komisija, SOGS grupėms įgyvendinant
reglamento nuostatas, 2011 m. įkūrė Rizikos vertinimo darbo
grupę, sudarytą iš valstybių narių ekspertų. Darbo
grupės tikslas – teikti konsultacijas dėl visų ne maisto
produktų rizikai vertinti skirtų atitinkamų priemonių ir
visų rizikos veiksnių, nustatytų derinamaisiais teisės
aktais. Esamose RAPEX gairėse[25]
jau pateikta vartojimo prekių rizikos vertinimo metodologija ir
neabejotinai valstybėms narėms svarbios informacijos. Tuomet darbo
grupė buvo paprašyta įvertinti: i) ar, remiantis galiojančia
metodologija, kurios pagrindinis objektas yra nesuderinti gaminiai, galima
tinkamai atsižvelgti į suderintoms prekėms taikomus teisinius
reikalavimus; ii) kaip paisyti būtinybės įvertinti su sveikata
ir sauga nesusijusiems viešiesiems interesams kylančią riziką,
kuri nenumatyta šioje metodologijoje. Projekto pabaigoje rizikos vertinimo grupė
padarė išvadą, kad RAPEX gairėse nurodyta metodologija yra geras
pagrindas, tačiau reikėtų didinti jos tinkamumą suderintai
sričiai, įtraukiant aiškias nuorodas į esminius gaminių
reikalavimus ir atitinkamus darniuosius standartus. Be to, metodologijos
formuluotės turėtų būti priderintos prie didesnės
viešųjų interesų įvairovės, dėmesį
sutelkiant į žalos sąvoką, o ne į sužalojimo[26]. 3.5. Bendroji informacijos
rėmimo sistema (ICSMS) Remiantis reglamentu, Komisija privalo sukurti ir
prižiūrėti bendrąją su rinkos priežiūros veikla
susijusios informacijos saugojimo ir mainų sistemą[27]. Komisijos ekspertai nagrinėjo galimas
alternatyvas (sukurtos priemonės įsigijimas, naujos priemonės
sukūrimas ir pan.) ir padarė išvadą, kad tinkamiausias sprendimas
būtų įsigyti ICSMS (rinkos priežiūros informacijos ir
ryšių sistema), kuri yra vienintelė šiuo metu jau veikianti tokio
pobūdžio sistema. Tuo metu ICSMS kaip rinkos priežiūros
institucijų ryšių priemonę informacijai apie tiriamus
konkrečius gaminius ir susijusią veiklą keistis naudojo 12
ES / ELPA valstybių narių (Austrija, Belgija, Kipras,
Estija, Vokietija, Liuksemburgas, Malta, Nyderlandai, Slovėnija, Švedija,
Šveicarija ir JK). 2011 m. lapkričio mėn. Komisija
susitarė su ICSMS-AISBL (organizacija, vienijanti ES / ELPA
valstybių narių rinkos priežiūros institucijas, kurios yra ICSMS
naudotojos) ir LUBW (Badeno-Viurtembergo Aplinkos ir transporto ministerijai
priklausanti Aplinkos matavimų agentūra, kuri vykdo ICSMS
prieglobą) dėl ICSMS pirkimo už 1 940 940 EUR.
Remiantis sutartimi, ICSMS-AISBL ir LUBW įsipareigojo: –
perduoti Komisijai intelektinės
nuosavybės teises į ICSMS; –
įtraukti tarp ICSMS naudotojų valstybes
nares, kurios šia sistema dar nesinaudojo, ir surengti naujų ICSMS
naudotojų atstovams mokymus. Pirmieji kursai surengti 2012 m.
gegužės ir birželio mėn.; –
teikti visiems ICSMS naudotojams techninę
paramą ir pagalbą (įskaitant pagalbos tarnybos funkciją); –
vykdyti kasdienį ICSMS valdymą ir
užtikrinti kokybiškas paslaugas; –
perduoti Komisijai praktinę ICSMS naudojimo
patirtį. ICSMS, naudojant internetą, visoms rinkos
priežiūros institucijoms sudaro sąlygas keistis visa būtina
informacija. Sistema naudotojams leidžia greitai ir veiksmingai keistis
informacija apie bandymų rezultatus, identifikaciniais gaminių
duomenimis, nuotraukomis, informacija apie ekonominės veiklos vykdytojus,
rizikos vertinimo, įskaitant pavojus, duomenimis, informacija apie
nelaimingus atsitikimus ir rinkos priežiūros institucijų taikomas
priemones. ICSMS sudaro dvi posistemės – vidaus ir
viešoji: Vidaus posistemė skirta rinkos priežiūros institucijoms.
Į ją taip pat gali patekti muitinės ir ES pareigūnai. Joje
pateikiama visa turima informacija (gaminių aprašymai, bandymų rezultatai,
taikomos priemonės ir t. t.). Viešoji posistemė skirta
vartotojams ir ekonominės veiklos vykdytojams. Visuomenei matoma
informacija – tai tik su reikalavimų pažeidimais susiję duomenys apie
gaminį, ne vidaus dokumentai, t. y. ne susirašinėjimas tarp
institucijų ir gamintojų (importuotojų) ir pan.). ICSMS jau sukaupta daugiau kaip 47 500
gaminių bandymų rezultatų ir įtraukta daugiau kaip 650
institucijų iš visų EEE šalių pagal daugiau kaip 45 direktyvas.
Naudotojų skaičius – 3 600. ICSMS visiems vidaus ir viešosios
posistemių naudotojams leidžia atlikti konkrečią paiešką.
Paiešką galima atlikti, pvz., pagal atskirus gaminius ir pagal
gaminių grupių bandymų rezultatus. Galima gauti
konkrečių šalių gaminių bandymų rezultatus. Galima gauti
informaciją apie gaminius, reglamentuojamus tam tikromis direktyvomis,
pranešimus pagal apsaugos sąlygą, RAPEX pranešimus, gamintojus,
importuotojus ir platintojus. Konfidencialumo apsauga užtikrinama naudojant
prieigos teisių sistemą. Kiekviena rinkos priežiūros institucija
į duomenų bazę gali suvesti dar nesamus duomenis apie tiriamus
gaminius ir įterpti pastabas į jau esamą informacijos apie
gaminį rinkmeną, t. y. rinkos priežiūros institucijų
grįžtamoji informacija apie tirtus gaminius. Be to, egzistuoja ir yra plačiai
naudojama galimybė atsakomybę už gaminį perduoti kitai
institucijai (vadinamoji „estafetė“). Dar anksti vertinti ICSMS sutartį, nes ji
pasirašyta 2011 m. lapkričio mėn. ir sistemos diegimas ES
šalyse, kurios dar nebuvo jos naudotojos, tik prasidėjo. Tačiau
atsižvelgiant į ICSMS teikiamas galimybes, sutartis yra ekonomiškai
naudinga Komisijai ir visiems suinteresuotiesiems subjektams
(nacionalinėms institucijoms, gamintojams ir piliečiams). Reglamentu
nustatytą bendrąją informacijos rėmimo sistemą
siekiama naudoti kaip politikos priemonę, kuria palengvinama rinkos
priežiūra visoje Europos Sąjungoje, visų pirma didinant
nacionaliniu lygiu atliekamų tyrimų efektyvumą ir
nuoseklumą. Pasak ICSMS naudojančių ekspertų,
keitimasis informacija apie bandymų rezultatus ir tyrimus rinkos
priežiūros institucijoms suteikia tokių privalumų: –
skubūs intervenciniai veiksmai: gali būti
nedelsiant pranešama apie nesaugius gaminius ir nedelsiant imamasi
priemonių; –
atgrasymas: nesąžiningas verslininkas bus
greičiau surastas ir veiksmingiau nubaustas; –
išvengiama veiklos dubliavimo: vienos
priežiūros institucijos gauti bandymų rezultatai bus nedelsiant
pateikti visoms kitoms valstybėms narėms; –
galimybė rinkti statistinius duomenis pagal
sektorius, gaminius ir t. t.: –
informacija visais su gaminių neatitiktimi
susijusiais klausimais. Be to, ICSMS yra vertinga Europos rinkos
priežiūros politikos įgyvendinimo priemonė, nes sudaro
sąlygas: –
koordinuoti plataus masto intervencinius rinkos
priežiūros veiksmus prieš įtartinus gaminius; –
formuoti geriausią praktiką, keistis
bendrosiomis žiniomis ir patirtimi; –
skirtingose šalyse laikytis bendro požiūrio
į vykdomą rinkos priežiūrą (taip išvengiant konkurencijos
iškraipymo); –
parengti susistemintą ES rinkos
priežiūros tiriamųjų duomenų rinkinį; –
informuoti piliečius apie reikalavimų neatitinkančius
gaminius ir kompetentingų institucijų kontaktinius duomenis[28]. 3.6. Administracinio
bendradarbiavimo rėmimas Reglamentu (EB) Nr. 765/2008 Komisijai
suteikiamas teisinis pagrindas valstybėms narėms padėti
finansiškai ir kitaip remti ADCO (administracinio bendradarbiavimo rinkos
priežiūros klausimais) grupių veiklą[29]. Pagrindinis administracinio bendradarbiavimo
rinkos priežiūros klausimais grupių tikslas – užtikrinti tinkamą
bei vienodą direktyvų techninių nuostatų taikymą
(sertifikavimo procedūros) ir taip mažinti valstybių narių
įvestus apribojimus, taikomus tiekiant rinkai gaminius, kurių
atitiktis reikalavimams patvirtinta. Šiuo metu veikia 20 ADCO grupių. Per metus
jos paprastai surengia 40 susitikimų, per kuriuos aptaria tokias temas,
kaip statybos, žaislų sauga, triukšmas, pirotechnikos gaminiai, radijo ir
telekomunikacijų galiniai įrenginiai, elektromagnetinis
suderinamumas, žemos įtampos įranga, medicininiai prietaisai,
įranga ir apsauginės sistemos, skirtos naudoti sprogioje aplinkoje,
slėginiai ir transportuojami slėginiai įrenginiai, mašinos,
liftai, lynų keliai, asmens apsaugos įranga, ekologinis
projektavimas, energijos vartojimo efektyvumo ženklinimas, matavimo ir
neautomatiniai svėrimo prietaisai ar pramoginiai laivai. Juose dalyvauja
nacionalinėms rinkos priežiūros institucijoms atstovaujantys
pareigūnai, iš kurių taip pat renkamas ir posėdžio pirmininkas.
Grupėse dalyvauja ir Komisijos atstovai. Tačiau pastebima, kad ADCO grupių
dalyvių skaičius skiriasi nelygu kokio sektoriaus yra susitikimas.
Pagrindinė menko dalyvavimo kai kuriose grupėse priežastis gali
būti finansinių lėšų atstovų kelionėms ir
apgyvendinimui trūkumas. Kita vertus, kai kurios rinkos priežiūros
institucijos nepareiškia noro pirmininkauti grupei dėl tų
pačių rengiant susitikimus kylančių finansinių
sunkumų. 4. Į ES rinką įvežamų
gaminių tikrinimas Reglamentu (EB) Nr. 765/2008 taip pat
nustatoma išorės sienų kontrolės reglamentavimo sistema[30]. Bendras šių
nuostatų tikslas – užtikrinti, kad valstybės narės
turėtų tinkamas kontrolės priemones, kuriomis būtų
galima patikrinti, ar į ES rinką įvežami trečiųjų
šalių kilmės gaminiai atitinka Sąjungos teisės aktuose
nustatytus reikalavimus. Šiuo tikslu reglamente nustatomi pagrindiniai
išorės sienų kontrolės, leidimo ar draudimo išleisti prekes
į laisvą apyvartą ir visų šias dvi funkcijas
atliekančių institucijų bendradarbiavimo principai. Šios
nuostatos grindžiamos Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 339/93[31], kuris buvo panaikintas
Reglamentu. 4.1. Įgyvendinimas
valstybėse narėse Atsižvelgdamos į tai, valstybės
narės įgyvendino konkrečias sienų kontrolės nuostatas: ·
nustatytas vienas bendras ryšių centras, kad
būtų galima rengti efektyvų ir veiksmingą sienų
kontrolę; ·
numatytos sienų kontrolei skirtos lėšos; ·
parengtos strategijos, kaip turėtų
būti vykdoma sienų kontrolė; ·
išplėsta sienų kontrolės sritis, kad
būtų tikrinama daugiau prekių įvežimo vietų; ·
užtikrinta, kad sienų kontrolė
būtų tinkamai suplanuota ir nebūtų neigiamo poveikio
prekybos palengvinimui; ·
sudaryti muitinių ir rinkos priežiūros
institucijų raštiški susitarimai, kuriais siekiama stiprinti
bendradarbiavimą vykdant sienų kontrolę; ·
pagerėjo muitinių ir rinkos
priežiūros institucijų bendradarbiavimas (pvz., pagerėjo
dalijimasis informacija, sustiprėjo bendradarbiavimas su trečiųjų
šalių rinkos priežiūros institucijomis); ·
teikiama pagalba muitinį tikrinimą
atliekantiems muitinės pareigūnams; ·
atliekama rizikos analizė arba padedama
ją atlikti; ·
derinami muitinių veiksmai; ·
muitinės pareigūnams rengiami kursai. 4.2. Komisijos rekomendacijos Kad būtų lengviau įgyvendinti
Reglamentą (EB) Nr. 765/2008, Komisija kartu su valstybėmis
narėmis parengė importuojamų prekių tikrinimo gairių,
su susijusių produktų sauga ir atitiktimi, projektą[32]. Gairių tikslas –
padėti muitinėms ir rinkos priežiūros institucijoms pagerinti
bendradarbiavimo metodus ir gerąją administracinę patirtį.
Tuo pačiu gairėse dėmesys sutelkiamas į praktinius
sunkumus, kuriuos patiria muitinės vykdydamos su produktų sauga ir
atitiktimi susijusį tikrinimą. Gairės suskirstytos į dvi dalis:
bendrąją ir specialiąją. Bendrojoje dalyje paaiškinami visi
susiję galiojantys ES teisės aktai, visų pirma susijusių
nacionalinių institucijų prievolės, susijusios su saugos ir atitikties
tikrinimu, ir bendradarbiavimas. Specialiojoje gairių dalyje pateikiamos
muitinės pareigūnams skirtos praktinės priemonės:
atskirų gaminių grupių informaciniai lapai ir kontroliniai
sąrašai, kad tikrinimas taptų lengvesnis. Komisija koordinuoja valstybių narių
pastangas skleisti informaciją apie šias gaires ir jas naudoti
nacionaliniu lygiu. Be to, Komisija vykdo plataus masto programą, kurios
tikslas – apsilankyti tose šalyse, surengti kuo išsamesnes konsultacijas
šalių pareigūnams ir atsakyti į konkrečius jų
klausimus. Visos šios iniciatyvos finansuojamos pagal
programą „Muitinė 2013“[33]. 5. CE ženklas ir atitikties vertinimas Komisija yra anksčiau pastebėjusi, kad
ekonominės veiklos vykdytojai, visų pirma MVĮ, menkai supranta,
ką reiškia CE ženklas. Dėl šių priežasčių Reglamente
(EB) Nr. 765/2008 nustatomi CE ženklui taikomi bendrieji principai. Šiuo
požiūriu, įgyvendindama reglamentą ir prašoma Europos
Parlamento, Komisija įsipareigojo surengti informavimo apie CE ženklą
kampaniją, kuri pirmiausia būtų skirta ekonominės veiklos
vykdytojams (ypač MVĮ), valdžios institucijoms ir vartotojams. 5.1. Informavimo apie CE
ženklą kampanija Informavimo apie CE ženklą kampanija siekta
suteikti daugiau žinių suinteresuotiesiems subjektams apie CE ženklą.
2009 m. Verslininkystės ir inovacijų programos lėšomis
finansuotos kampanijos išlaidų bendra suma – 2 mln. EUR. Kampanija
prasidėjo 2010 m. 1 ketvirtį ir tęsėsi iki 2012 m.
kovo mėn. Kampanijos rezultatai: –
sukurta speciali interneto svetainė visomis ES
ir ELPA kalbomis, kuri naudojama informacijai apie CE ženklą pateikti
pagal vieno langelio principą (http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/cemarking/);
–
sukurtas komercinėms parodoms skirtas stendas[34]; švietimo seminarai visose ES
ir ELPA valstybėse narėse (Šveicarijai ir Lichtenšteinui surengtas
vienas bendras seminaras); –
pagamintos specialistams ir vartotojams skirtos
skrajutės ir brošiūros visomis ES / ELPA kalbomis; sukurti
du vaizdo klipai ir reklaminė medžiaga; parengta faktinė informacija
visomis ES / ELPA kalbomis su padėties, susijusios su CE ženklu,
įvairiuose sektoriuose aprašymu ir specializuotoje literatūroje
paskelbti įvairūs straipsniai. Galima teigti, kad kampanijos tikslai buvo
įgyvendinti. Nuomonės po seminarų ir parodų (didelis
dalyvių skaičius[35]
ir jų teigiami vertinimai raštu), didelė informacinės medžiagos
paklausa[36]
ir akivaizdus susidomėjimas spausdintine medžiaga ir internete pateikta
informacija[37]
įrodo kampanijos sėkmę. Be to, dauguma suinteresuotųjų
subjektų užduotų klausimų apie CE ženklą rodo, kad dabar
jie geriau susipažinę su šio ženklo reikšme ir savo teisėmis ir
pareigomis. Kampanijos metu padaugėjo Komisijai nuo
suinteresuotųjų subjektų adresuotų klausimų raštu.
Klausimai tapo sudėtingesni ir subtilesni, o tai rodo, kad apie CE
ženklą žinoma daugiau nei prieš tai. Be to, svetainėje pateikus
rekomendacijas sumažėjo galimų klaidų ir nesusipratimų
rizika. 5.2. Rekomendacijos sektorių
teisės aktų rengėjams ir kitiems suinteresuotiesiems subjektams Tinkamo CE ženklo naudojimo prielaida – geras
įvairiems gaminiams taikomų atitikties vertinimo procedūrų
išmanymas. Siekdama teisės aktų rengėjams, nacionalinėms
institucijoms, akreditavimo įstaigoms, atitikties vertinimo
įstaigoms, ekonominės veiklos vykdytojams ir kitiems
suinteresuotiesiems subjektams padėti pasirinkti tinkamas vertinimo
procedūras, Komisija parengė specialias rekomendacijas ir jas
įtraukė į politinius dokumentus: ·
SOGS-N593 EN arba CERTIF 2009-03 „Sprendime
Nr. 768/2008 nustatytų modulių pasirinkimo ir įgyvendinimo
gairės ir MVĮ ypatumai atitikties vertinimo požiūriu“
pateikiamos rekomendacijos sektorių teisės aktų rengėjams,
kaip iš Sprendimo Nr. 768/2008/EB pasirinkti atitikties vertinimo
modulius. Be to, ten pateikiamos gairės atitikties vertinimą
atliekančioms paskelbtosioms įstaigoms. Siekdamas geresnio
reglamentavimo tikslų, teisės aktų rengėjas privalo
atsižvelgti į gaminio sudėtingumą, aptariamame sektoriuje
veikiančių įmonių dydį (pvz., MVĮ),
susijusią technologiją, viešiesiems interesams keliamą
riziką, gamybos proceso masinį arba serijinį pobūdį.
Atitinkamai turi elgtis ir paskelbtosios įstaigos, t. y. vengti
apkrauti nereikalinga našta ekonominės veiklos vykdytojus, tačiau
užtikrinti būtino aukšto lygio viešųjų interesų
apsaugą; ·
SOGS-N594 EN arba CERTIF 2009-04 „Įvadas
į atitikties vertinimą, remiantis Sprendime Nr. 768/2008
nustatyta nauja teisine sistema“ skirtas atitikties vertinimą mažai dar
išmanantiems subjektams (teisės aktų leidėjams, paskelbtosioms
įstaigoms, gamintojams). Čia paaiškinamas atitikties vertinimas ir
aprašomas jo taikymas bei vaidmuo gaminių tiekimo grandinėje. Be to,
paaiškinama susijusių suinteresuotųjų subjektų vaidmuo ir
pateikiama išsami atitikties vertinimo procedūrų analizė, kaip
nustatyta Sprendime Nr. 768/2008; ·
SOGS N612 EN arba CERTIF 2009–08 „Atitikties
vertinimo įstaigų kompetencijai pagal naują teisinę
sistemą įvertinti naudojami darnieji standartai“ daugiausia yra
skirtas akreditavimo įstaigoms; čia pagal kiekvieną atitikties
vertinimo modulį nurodoma, į kurį iš ES oficialiajame
leidinyje paskelbtų darniųjų standartų įtraukti
kriterijai, kurių turi laikytis atitikties vertinimo įstaigos, kad
konkretaus modulio atveju įgytų paskelbtosios įstaigos
statusą. Dokumentai pateikti Komisijos svetainėje[38]. [1] Žr. Reglamento 4, 6 ir 8 straipsnius. [2] Jų kontaktiniai duomenys pateikti Komisijos
svetainėje šiuo adresu http://ec.europa.eu/enterprise/newapproach/nando/index.cfm?fuseaction=ab.main.
[3] CERTIF 2009-06 Rev. 6.0 Cross Border Accreditation
Activities (žr. pridedamą Komisijos tarnybų darbinį
dokumentą). [4] Žr. Reglamento 14 straipsnį. [5] Bendrosios gairės „Europos akreditacijos
organizacijos ir Europos Komisijos, Europos laisvosios prekybos asociacijos ir
kompetentingų nacionalinių institucijų bendradarbiavimas“.
OL 2009/C 116/04. http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2009:116:0006:0011:LT:PDF. [6] Žr. Reglamento 32 straipsnį. [7] http://www.european-accreditation.org/content/publications/pub.htm. [8] Pagalba buvo teikiama ne tik Įmonių ir
pramonės generalinio direktorato tarnyboms, bet ir kitiems generaliniams
direktoratams, įskaitant DG SANCO, DG AGRI, DG ENV, DG MOVE, DG CLIMA).
Puikus to pavyzdys – bendradarbiavimas rengiant naująjį Europos
apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos akreditavimo ir
tikrinimo reglamentą, kai EA artimai bendradarbiavo su DG ENTR ir DG
CLIMA, kad būtų rastas šio teisės akto reikalavimus atitinkantis
sprendimas. (2012 m. birželio 21 d. Komisijos reglamentas (ES)
Nr. 600/2012 dėl išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių
dujų kiekio ataskaitų ir tonkilometrių duomenų
ataskaitų patikros ir vertintojų akreditavimo pagal Europos
Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/87/EB, tekstas svarbus EEE). [9] http://www.european-accreditation.org/content/ea/members.htm. [10] CERTIF 2010-08 Rev.1 Notification without Accreditation
(Reglamento (EB) Nr. 765/2008 5 straipsnio 2 dalis). [11] Žr. Reglamento 13 straipsnio 3 dalį. [12] Išsami atsakymų apžvalga pateikiama pridedamame
Komisijos tarnybų darbiniame dokumente. [13] Žr. 17 straipsnį. [14] http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/regulatory-policies-common-rules-for-products/market-surveillance-authorities/index_en.htm. [15] Žr. 18 straipsnio 5 dalį. [16] http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/regulatory-policies-common-rules-for-products/national-market-surveillance-programmes/index_en.htm. [17] Padėtis visų pirma atitinka 2012 m.
taikytą metodą. [18] Tik dėl riboto skaičiaus gaminių. [19] Žr. 16 straipsnį. [20] Žr. 20 ir 22 straipsnius. RAPEX – tai BPSD 12 straipsniu
nustatyta įspėjimo sistema. [21] Pvz., buvo pranešta apie žemės ūkyje
naudojamą pašarų maišytuvą, kuris, kaip nustatyta, neatitiko
Mašinų direktyvos 2006/42/EB nuostatų ir tapo mirtį
sukėlusio nelaimingo atsitikimo priežastimi apie jį pranešusioje
šalyje, ir apie įvairius pavojingus darbo įrankius, kurie, kaip
nustatyta, neatitiko Žemos įtampos direktyvos 2006/95/EB nuostatų. [22] Pvz., buvo pranešta apie įvairią vartotojų
apsaugos įrangą ir žaislų pakuotes, kurių sudėtyje
nustatytas kadmio kiekis viršija REACH reglamente (EB) Nr. 1907/2006
nustatytas leidžiamas ribas, ir apie fejerverkus, kurių sudėtyje buvo
patvariųjų organinių teršalų. [23] Daugiau informacijos apie šiuos pranešimus (pranešusias
valstybes nares, gaminių rūšis ir pan.) pateikta 2010 ir 2011 m.
RAPEX metinių ataskaitų 2.3 skyriuje; jos pateiktos adresu http://ec.europa.eu/consumers/safety/rapex/key_docs_en.htm.
[24] GRAS-RAPEX 2012 m. gegužės 29 d.
pakeitė RAPEX-REIS sistemą. Naujoje IT platformoje įdiegta
daugiau pažangesnių funkcijų, įskaitant išskleidžiamuosius
meniu, kuriuos naudodami RAPEX asmenys ryšiams gali įkelti
informaciją apie profesinei veiklai skirtus gaminius ir ne tik sveikatai
ir saugai kylančią riziką. [25] Priimta 2009 m. gruod˛io 16 d. Komisijos
sprendimu 2010/15/ES (OL L 22, 2010 1 26, p. 1, http://ec.europa.eu/consumers/safety/rapex/docs/rapex_guid_26012010_en.pdf. [26] Dokumentas SOGS-MSG N031Rev1 arba CERTIF 2012-01 Rev1. [27] Žr. Reglamento 23 straipsnį. [28] Žr. 19 straipsnio 2 dalį. [29] Žr. 32 straipsnio 1 dalies e punktą. [30] Žr. 27, 28 ir 29 straipsnius. [31] 1993 m. vasario 8 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 339/93
dėl iš trečiųjų šalių importuojamų produktų
tikrinimo, siekiant nustatyti, ar jie atitinka produktų saugos taisykles
(OL L 40, 1993 2 17, p. 1). [32] http://ec.europa.eu/taxation_customs/resources/documents/common/publications/info_docs/
customs/product_safety/guidelines_en.pdf. [33] 2007 m.
gegužės 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimas Nr. 624/2007/EB,
nustatantis Bendrijos muitinių veiksmų programą. [34] Dalyvauta šiose parodose: „Hannover Messe 2010“ (2010 m.
balandžio mėn.), „Paris Hopital Expo“ (2010 m. gegužės
mėn.), „London CEDIA EXPO“ (2010 m. birželio mėn.), „Berlin IFA“
(2010 m. rugsėjo mėn.), „Madrid Orto Pro Care“ (2010 m.
rugsėjo–spalio mėn.), „Krakow Eurotool“ (2010 m. spalio
mėn.), „Nuernberg International Toy fair“ (2011 m. vasario
mėn.), „Milano fair“ (2011 m. sausio mėn.), „Hannover Cebit“ (2011 m.
kovo mėn.), „Brno Amper fair“ (Čekijos Respublika) (2011 m.
kovo–balandžio mėn.), „Hannover Messe“ (2011 m. balandžio mėn.).
[35] Seminaruose dalyvavo kone 2 000
suinteresuotųjų subjektų. Kai kuriose parodose kampanijos
stendą aplankė daugiau nei 2 000 asmenų, daugiau nei 200
lankytojų apie tai rimčiau diskutavo su stendą
prižiūrėjusiais darbuotojais. [36] Jau išdalyta 60 tūkst. skrajučių ir
brošiūrų egzempliorių. [37] Daugiau nei 140 spaudos pranešimų ir straipsnių
žurnaluose, biuleteniuose ir specialiose svetainėse. [38] http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/documents/certif_doc_en.htm.