EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52013DC0169
GREEN PAPER A 2030 framework for climate and energy policies
ŽALIOJI KNYGA 2030 m. klimato ir energetikos politikos strategija
ŽALIOJI KNYGA 2030 m. klimato ir energetikos politikos strategija
/* COM/2013/0169 final */
ŽALIOJI KNYGA 2030 m. klimato ir energetikos politikos strategija /* COM/2013/0169 final */
ŽALIOJI KNYGA 2030 m. klimato ir energetikos politikos
strategija 1. Įvadas ES turi aiškią energetikos ir klimato
politikos strategiją iki 2020 m. Šioje strategijoje numatyti įvairūs
politikos uždaviniai, kaip antai mažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų
(ŠESD) išmetimą, užtikrinti energijos tiekimą ir skatinti ekonomikos augimą,
konkurencingumą bei užimtumą vadovaujantis technologijų pažangos, sąnaudų
efektyvumo ir išteklių tausojimo principais. Minėti politikos uždaviniai
įgyvendinami siekiant trijų pagrindinių su ŠESD išmetimo mažinimu,
atsinaujinančiosios energijos naudojimu ir energijos taupymu susijusių
tikslinių rodiklių. Taip pat yra papildomų tikslinių rodiklių, susijusių su
transporto sektoriuje suvartojamos energijos kiekiu. Kartu ES yra sukūrusi
reglamentavimo sistemą, kuria skatinama atvira, integruota ir konkurencinga
energetikos bendroji rinka, padedanti užtikrinti patikimą energijos tiekimą.
Nors ES sėkmingai siekia 2020 m. tikslinių rodiklių kurdama energetikos
vidaus rinką ir įgyvendindama kitus energetikos politikos uždavinius, dabar
pats laikas pagalvoti apie naują klimato ir energetikos politikos strategiją
2030 metams. Iš anksto susitarti dėl 2030 m. strategijos svarbu dėl trijų
priežasčių: ·
pirma, kadangi investicijų ciklai yra ilgi,
artimiausioje ateityje padarytos investicijos dar bus naudojamos 2030 m.
ir vėliau, todėl investuotojams reikia aiškumo ir mažesnės reglamentavimo
rizikos; ·
antra, suformulavus aiškius 2030 m. uždavinius
bus lengviau kurti konkurencingą ekonomiką ir patikimą energetikos sistemą, nes
didės efektyvių ir mažo anglies dioksido kiekio technologijų poreikis,
skatinantis mokslinius tyrimus, plėtrą ir inovacijas, todėl gali atsiverti
naujų užimtumo ir ekonomikos augimo galimybių. Dėl to tiesiogiai ir netiesiogiai
mažės ekonominės sąnaudos; ·
trečia, nors derybos dėl teisiškai privalomo
tarptautinio klimato kaitos mažinimo susitarimo vyksta sunkiai, vis dėlto
tikimasi, kad iki 2015 m. pabaigos toks tarptautinis susitarimas bus
sudarytas. Prieš tai ES dar turės susitarti dėl įvairių klausimų, be kita ko,
ir dėl savo užmojo, kad galėtų aktyviai dalyvauti derybose su kitomis šalimis. 2030 m. strategijos užmojai turi būti
pakankamai dideli, kad ES sėkmingai įgyvendintų savo ilgalaikius klimato
srities uždavinius. Kita vertus, joje turi būti atsižvelgta į keletą svarbių
pokyčių, įvykusių nuo 2008 m. rugsėjo, kuomet susitarta dėl pirminės
strategijos: ·
dabartinės ekonomikos krizės pasekmes; ·
valstybių narių ir verslo įmonių, sunkiai
įstengiančių rasti lėšų ilgalaikėms investicijoms, finansinius sunkumus; ·
pokyčius ES ir pasaulio energijos rinkose,
pavyzdžiui, susijusius su atsinaujinančiais ištekliais, netradicinėmis dujomis
bei nafta, taip pat su branduoline energija; ·
namų ūkių nuogąstavimus dėl energijos įperkamumo ir
verslo sektoriaus nerimą dėl konkurencijos; ·
tarptautinių partnerių įsipareigojimų ir užmojo
mažinti ŠESD išmetimą skirtumus. 2030 m. strategija turi būti grindžiama
įgyvendinant dabartinę strategiją įgyta patirtimi, atsižvelgiant į tai, kas
pavyko, kas nepavyko ir ką būtų galima patobulinti. Joje turi būti atsižvelgta
į pokyčius pasaulyje ir numatyta, kaip tarptautiniu mastu aktyviau kovoti su
klimato kaita. Strategijoje turėtų būti numatyta, kaip geriausiai išnaudoti
sinergijas ir rasti tinkamą konkurencingumo, patikimo energijos tiekimo ir
darnaus vystymosi siekių pusiausvyrą. Joje taip pat turėtų būti atsižvelgiama į
ilgesnio laikotarpio perspektyvą, Komisijos išdėstytą Konkurencingos mažo
anglies dioksido kiekio technologijų ekonomikos sukūrimo iki 2050 m. plane,
Energetikos veiksmų plane iki 2050 m. ir Transporto baltojoje knygoje. Dėl
kiekvieno iš šių planų Europos Parlamentas yra priėmęs rezoliucijas[1]. Minėti planai parengti taip,
kad būtų pasiektas ES tikslas iki 2050 m. išmetamą ŠESD kiekį sumažinti 80–95 proc.,
palyginti su 1990 m. kiekiu, ir taip prisidedant prie reikiamų visos
išsivysčiusių šalių grupės pastangų. Atsižvelgiant į tuose planuose numatytus
scenarijus galima padaryti tokias išvadas: ·
iki 2030 m. ŠESD išmetimą ES reikės sumažinti
40 proc., norint, kad iki 2050 m. jį pavyktų sumažinti
80–95 proc., ir taip deramai prisidėti prie tarptautinio tikslinio
rodiklio neleisti atmosferai sušilti 2°C; ·
transformuojant ES energetikos sistemą bus
visapusiškai naudinga didinti atsinaujinančiosios energijos dalį, energijos
vartojimo efektyvumą ir kurti geresnę bei pažangesnę energijos infrastruktūrą; ·
pagal Energetikos veiksmų plane iki 2050 m.
numatytą scenarijų atsinaujinančiosios energijos dalis 2030 m. turėtų
sudaryti maždaug 30 proc.; ·
energetikos sistemai modernizuoti – tiek diegiant
naujas mažo anglies kiekio technologijas, tiek liekant prie tradicinių
technologijų – reikia didelių investicijų ir tai turės poveikio energijos
kainoms iki 2030 m. Šios žaliosios knygos tikslas –
pasikonsultuoti su suinteresuotosiomis šalimis siekiant surinkti faktus ir
nuomones, kuriais būtų galima remtis formuojant 2030 m. strategiją.
Žaliosios knygos pradžioje apžvelgiama dabartinė strategija ir pasiekimai, o po
to pateikiami klausimai, kuriais norima gauti suinteresuotųjų šalių nuomonę.
Tuo pačiu metu vyksta Komisijos konsultacijos su suinteresuotosiomis šalimis
dėl tarptautinių derybų dėl naujo teisiškai įpareigojančio klimato politikos
susitarimo ir dėl ES politikos, kuri paskatintų vykdyti anglies dioksido surinkimo
ir saugojimo technologijų parodomuosius projektus. 2. Dabartinė ES politikos
strategija ir laimėjimai Svarbiausi dabartinės politikos strategijos
akcentai – trys pagrindiniai tiksliniai rodikliai, kurie turi būti pasiekti iki
2020 m.: 1) ŠESD išmetimas ES turi būti sumažintas 20 proc.,
palyginti su 1990 m. išmestu kiekiu; 2) atsinaujinančiosios energijos
dalis turi sudaryti 20 proc. visos ES suvartojamos energijos kiekio
(valstybėms narėms nustatyti konkretūs tiksliniai rodikliai); 3) energijos
suvartojimas turi sumažėti 20 proc., palyginti su prognozėmis. Be to,
nustatyti du papildomi tiksliniai rodikliai – iki 2020 m. transporto
sektoriuje naudoti 10 proc. atsinaujinančiosios energijos ir 6 proc.
sumažinti su transporto degalais siejamą anglies dioksido kiekį. Dabartinėje
strategijoje pripažįstama, kad kiekviena valstybė narė gali rinktis jai tinkamą
energijos rūšių derinį ir kad jų ekonominės gerovės lygis bei pajėgumai nėra
vienodi, todėl numatytos atitinkamos sąžiningą pastangų pasidalijimą užtikrinančios
priemonės. Joje numatytos su anglies dioksido nutekėjimo rizika ir jos poveikiu
sektoriams, kuriuose sunaudojama daug energijos, susijusios priemonės.
Strategiją įgyvendinti padeda įvairios Sąjungos finansinės priemonės ir Europos
strateginis energetikos technologijų planas (SET planas). Be to, Komisija yra
pasiūliusi persvarstyti energijos produktų ir elektros energijos apmokestinimo[2] ES teisės aktus siekdama užtikrinti, kad esamos fiskalinės priemonės
nesidubliuotų. 2020 m. strategiją papildo strategija Energetika 2020[3], kurioje analizuojami konkurencingos, darnios ir saugios energetikos
sistemos užtikrinimo uždaviniai ir priemonės. 2.1. ŠESD išmetimo sumažinimo 20
proc. tikslinis rodiklis ir įgyvendinimo priemonės Tikslinis rodiklis iki 2020 m. išmetamą
ŠESD kiekį sumažinti 20 proc., palyginti su 1990 m. kiekiu,
įgyvendinamas taikant ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą (ES ATLPS)
ir Sprendimą dėl pastangų pasidalijimo, kuriame nustatyti ŠESD išmetimo
mažinimo tiksliniai rodikliai sektoriams, kuriems netaikoma ES ATLPS. Siekti
šio tikslo padeda ES ir valstybių narių nacionalinė ŠESD išmetimo mažinimo
politika. Apskaičiuota, kad 2011 m. ŠESD, kurioms taikomas klimato ir
energetikos politikos priemonių rinkinys, išmesta 16 proc. mažiau negu 1990 m. ES ATLPS užtikrinama, kad dideliems pramonės
įrenginiams, elektros energijos gamybos sektoriui ir aviacijos sektoriui
anglies dioksido kaina būtų vienoda. Sistema taikoma daugiau kaip 10 000
įrenginių ir apima beveik 50 proc. ES išmetamo ŠESD kiekio. Tai, kad
sistemoje visiems yra vienoda kaina, reiškia, kad klimato tikslų siekiama
ekonomiškai efektyviai ir verslo įmonėms visoje ES sudaromos vienodos veiklos
sąlygos. ES įmonės, priimdamos tiek veiklos, tiek investicinius sprendimus,
dabar atsižvelgia į anglies dioksido kainą; taip pavyko labai sumažinti ŠESD
išmetimą. Deja, anglies dioksido kaina netapo labai rimta ilgalaikių
investicijų į mažo anglies kiekio technologijas paskata. Nors apyvartinių
taršos leidimų prekybos sistemoje numatyta iki 2020 m. viršutinę ŠESD
išmetimo ribą sumažinti maždaug iki 21 proc., palyginti su 2005 m.,
ir ją toliau mažinti po 2020 m., taip iš esmės teisiškai garantuojant, kad
investuoti į mažo anglies kiekio technologijas tikrai reikės, tačiau dėl šiuo metu
esančio didelio apyvartinių taršos leidimų (ATL) pertekliaus, kurį iš dalies
lėmė ekonomikos krizė, visa tai neatsispindi anglies dioksido kainoje. Žema
anglies dioksido kaina yra nepakankama paskata investuoti į minėtas
technologijas, todėl didėja prisirišimo prie iškastiniu kuru grįstų
technologijų (angl. carbon lock-in) rizika. Tam tikros dėl tokios įvykių
raidos sunerimusios valstybės narės jau ėmėsi nacionalinių priemonių (o kitos
dar ketina jų imtis), kaip antai papildomas sektorių, kuriems taikoma ATLPS ir
kuriuose išmetama daug anglies dioksido, apmokestinimas. Dėl to didėja
politikos fragmentacijos rizika, galinti neigiamai paveikti bendrąją rinką –
nacionalinės arba tam tikriems sektoriams taikomos politikos priemonės silpnina
ATLPS vaidmenį, kuria nebegalima užtikrinti vienodų veiklos sąlygų, kaip
numatyta iš pradžių. Europos anglies dioksido rinkos padėties ataskaitoje[4] ATLPS veikimas įvertintas
išsamiau. Sprendimu dėl pastangų pasidalijimo (SPP)
nustatyti nacionaliniai ŠESD išmetimo mažinimo tiksliniai rodikliai tiems
sektoriams, kuriems ATLPS netaikoma. Bendras ES tikslinis rodiklis – iki
2020 m. tokiuose sektoriuose ŠESD išmetimą sumažinti 10 proc.,
palyginti su 2005 m. kiekiu. Mažinti ŠESD išmetimą tokiuose sektoriuose
padėjo daug ES politikos priemonių, įskaitant konkretiems sektoriams skirtus
teisės aktus ir iniciatyvas. Tarp jų automobilių išmetamo CO2
mažinimo ir jų energijos vartojimo efektyvumo didinimo politika, namų ūkiams ir
energiją vartojantiems buitiniams prietaisams skirtos politikos priemonės, taip
pat konkrečios atliekų tvarkymo, aplinkos, žemės ūkio ir žemėnaudos politikos
priemonės (žr. priedą). Be to, siekiant su atsinaujinančiąja energija ir su
energijos vartojimo efektyvumu susijusių tikslinių rodiklių mažėja ir
išmetamųjų ŠESD kiekis. Nacionaliniai tiksliniai rodikliai valstybėms narėms
paskirstyti atsižvelgiant į jų ekonominį pajėgumą. Vienos turi sumažinti ŠESD
išmetimą, palyginti su 2005 m. kiekiu, o kitoms dar leidžiamas tam tikras
ŠESD kiekio augimas. Apskritai ES sėkmingai įgyvendina 10 proc. tikslinį
rodiklį, tačiau tarp valstybių narių yra nemažų skirtumų. Pusė jų turi imtis
papildomų priemonių. Be to, Sprendimu dėl pastangų pasidalijimo valstybėms
narėms leidžiama joms nustatytų tikslinių rodiklių siekti lanksčiai, pavyzdžiui,
įsigyti tarptautinių kreditų arba prekiauti su kitomis valstybėmis narėmis,
viršijančiomis savo tikslinius rodiklius. 2.2. Atsinaujinančiosios energijos
tikslinis rodiklis ir įgyvendinimo priemonės ES sėkmingai įgyvendina savo tikslą –
pasiekti, kad iki 2020 m. atsinaujinančiosios energijos dalis sudarytų
20 proc. bendro galutinio energijos suvartojimo. 2010 m.
atsinaujinančioji energija sudarė 12,7 proc., palyginti su 8,5 proc.
2005 m. 1995–2000 m., kai dar nebuvo atitinkamų teisės aktų,
atsinaujinančiosios energijos dalis augo po 1,9 proc. kasmet. Nustačius
orientacinius tikslinius rodiklius (2001–2010 m.), atsinaujinančiosios
energijos dalis kasmet augo po 4,5 proc. Nustačius teisiškai privalomus
nacionalinius tikslinius rodiklius augimas paspartėjo, tačiau norint pasiekti
2020 m. tikslinį rodiklį, jis turi sudaryti vidutiniškai 6,3 proc.
per metus. Atsinaujinančiosios energijos naudojimas transporto sektoriuje
2010 m. siekė 4,7 proc., o 2005 m. jis tesudarė 1,2 proc.
Šildymo ir vėsinimo sektoriuje taip pat naudojama vis daugiau
atsinaujinančiosios energijos. Iki 2020 m. jos dalis turėtų beveik
padvigubėti. Vis dėlto daugeliui valstybių narių teks imtis papildomų
priemonių, kad pasiektų savo 2020 m. tikslinius rodiklius, nes dėl
ekonomikos krizės „apkarpytos“ paramos schemos ir tapo sunkiau gauti
finansavimą. 2012 m.
Komisija apžvelgė esamą atsinaujinančiosios energijos padėtį ES rinkoje[5]. Atnaujinta pažangos ataskaita
skelbiama tuo pačiu metu kaip ši žalioji knyga. Investicijos į
atsinaujinančiosios energijos mokslinius tyrimus ir plėtrą, inovacijos ir šių
technologijų plataus masto diegimas padėjo labai sumažinti atsinaujinančiosios
energijos technologijų kainą. Tačiau norint šias technologijas diegti plačiu
mastu, reikia išspręsti tokius pagrindinius uždavinius: visų pirma, kaip
energiją, gaunamą iš atsinaujinančių šaltinių, visiškai integruoti į ES
elektros energijos tinklą užtikrinant jos pastovumą ir kaip pagerinti valstybių
narių bendradarbiavimą siekiant tikslinių rodiklių. Atsinaujinančiosios
energijos integravimas į elektros energijos sistemą palengvės sujungus ES
didmenines elektros energijos rinkas ir įdiegus pažangiuosius elektros
energijos tinklus, leidžiančius elektros energijos gamybą, tinklo valdymą,
elektros energijos laikymą ir vartojimą pritaikyti prie kintančios situacijos
rinkose. Tačiau didžiulės investicijos į perdavimo ir paskirstymo tinklus,
įskaitant tarpvalstybinę infrastruktūrą, kurių reikia energijos vidaus rinkai
užbaigti, bus reikalingos ir atsinaujinančiajai energijai integruoti. Kitas
svarbus uždavinys – užtikrinti, kad ilgainiui atsinaujinančioji energija
nebereikalautų tokių didelių sąnaudų ir paramos schemos būtų taikomos tik toms
technologijoms ir sritims, kuriose tos paramos dar reikia. Paramos schemos
turėtų būti tokios, kad kompensacija nebūtų per didelė, kad jomis būtų
skatinamas sąnaudų efektyvumas ir radikalus ŠESD išmetimo mažinimas, skatinamos
inovacijos, užtikrinamas tvarus žaliavų naudojimas, kad jas būtų galima
pritaikyti atsižvelgiant į sąnaudų dinamiką ir taip vengti priklausomybės nuo
subsidijų, kad jos būtų suderintos visose valstybėse narėse ir, biodegalų
atveju, būtų suderintos su Pasaulio prekybos organizacijos politika. 2.3. Energijos taupymo tikslinis
rodiklis ir įgyvendinimo priemonės Nors valstybės narės nėra teisiškai
įpareigotos iki 2020 m. ES pirminės energijos suvartojimą sumažinti
20 proc. (palyginti su 2007 m. prognozėmis), padaryta didelė pažanga.
Po daugelio metų augimo pirminės energijos suvartojimas pasiekė piką
2005–2006 m. (siekė maždaug 1825 Mt), o nuo 2007 m. pradėjo po
truputį mažėti ir 2011 m. buvo 1730 Mt. Tokią tendenciją iš dalies lėmė
ekonomikos krizė, tačiau iš dalies ji yra ir esamos veiksmingos politikos
rezultatas. Prie to prisidėjo ir sumažėjęs ES pramonės energijos vartojimo
intensyvumas, kuris 2010 m. buvo 149 tonos vienam milijonui eurų,
t. y. sumažėjo nuo 174 t 2000 m. ir 167 t 2005 m. 2012 m. priėmus Energijos efektyvumo
direktyvą (EED), ES lygmeniu dabar taikoma išsami reglamentavimo sistema.
Reikia, kad valstybės narės ją visiškai įgyvendintų. EED padės skatinti šios
srities pažangą, nors preliminarios Komisijos analizės duomenimis, esant
dabartinei politikai 2020 m. tikslinis rodiklis nebus pasiektas[6]. Padėties nepalengvina ir tai,
kad valstybėse narėse trūksta tinkamų pažangos stebėjimo ir poveikio matavimo
priemonių. Kitas svarbus uždavinys – rasti lėšų, kurių reikia nuolatinei
pažangai užtikrinti. Nuo 2009–2010 m. pagal Ekologinio
projektavimo ir Energijos vartojimo ženklinimo direktyvas priimta įgyvendinimo
priemonių, taikomų su energija susijusiems gaminiams. Tomis priemonėmis
mažinamas pramoninių ir buitinių gaminių suvartojamos energijos kiekis, tad
mažėja galutinių naudotojų elektros energijos sąskaitos. Tokios priemonės
taikomos įvairiems buitiniams elektros prietaisams, pavyzdžiui, buitinėms
indaplovėms, šaldytuvams, skalbyklėms, televizoriams, taip pat padangoms, ir
įvairiems pramoniniams gaminiams, tokiems kaip varikliai, ventiliatoriai,
siurbliai. Apskaičiuota, kad dėl priimtų ekologinio projektavimo ir energijos
suvartojimo ženklinimo teisės aktų 2020 m. energijos sąnaudos bus
sumažintos apie 90 Mt. Siekdama mažinti energijos sąnaudas esamuose
pastatuose, visų pirma, kad mažiau jos būtų suvartojama pastatams šildyti ir
vėsinti, ES 2010 m. priėmė persvarstytą Pastatų energinio naudingumo
direktyvą. Direktyva valstybės narės ne tik įpareigojamos taikyti
minimaliuosius energinio naudingumo reikalavimus naujiems ir esamiems
pastatams, bet ir užtikrinti, kad iki 2021m. visi nauji pastatai būtų beveik
nulinės energijos pastatai. Tačiau dėl vėlavimų priimti šios direktyvos
įgyvendinimo priemones arba dėl nevisiško jos įgyvendinimo nacionalinėje
teisėje, pastatų sektoriaus vaidmuo mažinant ŠESD išmetimą ir energijos
suvartojimą gali būti menkesnis nei turėtų. Apskaičiuota, kad pastatų
sektoriuje iki 2020 m. energijos sąnaudas būtų galima sumažinti 65 Mt. ES
rėmė efektyvaus energijos vartojimo technologijas, be kita ko, viešojo
sektoriaus partnerystėmis dėl energiškai naudingų pastatų, ekologiškų
automobilių ir tvarios gamybos. Reglamentais dėl lengvųjų transporto priemonių
išmetamų teršalų normų pavyko gerokai sumažinti ŠESD išmetimą transporto
sektoriuje: naujų automobilių parko vidutinis išmetamas CO2 kiekis
nuo 172 g / km 2000 m. sumažėjo iki 135,7 g / km 2011 m. 2.4. Energijos tiekimo patikimumas
ir energijos įperkamumas energijos vidaus rinkoje 2009 m. priimtas klimato ir energetikos
politikos priemonių rinkinys nėra vienintelė veiklos kryptis šioje srityje.
2009 m. ir 2010 m. ES priėmė išsamius teisės aktus, kuriais sukuriama
elektros energijos ir gamtinių dujų vidaus rinka, o dvi gamtinių dujų tiekimo
krizės paskatino priimti Reglamentą dėl dujų tiekimo saugumo. Kadangi jokių
energetikos politikos tikslų neįmanoma pasiekti neturint tinkamų tinklų
jungčių, Komisija taip pat pasiūlė Reglamentą dėl transeuropinės energetikos
infrastruktūros gairių, dėl kurio Europos Parlamentas ir Taryba jau pasiekė
politinį susitarimą. Reglamente sprendžiami infrastruktūros klausimai siekiant
užtikrinti, kad vidaus rinkoje būtų visapusės jungtys, kad būtų integruota
įvairių atsinaujinančių išteklių energija ir energijos tiekimas būtų
patikimesnis[7].
Kitos ES priemonės, kaip antai Europos
strateginis energetikos technologijų planas, buvo priimtos siekiant paskatinti
technologines permainas kuriant ir demonstruojant naujas inovatyvias
technologijas: pvz., antros kartos biodegalų, pažangiųjų elektros energijos
tinklų, pažangiųjų miestų ir intelektinių tinklų, elektros energijos laikymo ir
elektrinių judumo priemonių, anglies dioksido surinkimo ir saugojimo
technologijų ir naujos kartos branduolinės ir atsinaujinančiosios energijos
šildymo ir vėsinimo technologijų. 2013 m. pradžioje Komisija pateikė
Direktyvos dėl alternatyviųjų degalų infrastruktūros diegimo pasiūlymą, kurį
papildys pasiūlymas persvarstyti Transeuropinio transporto tinklo (TEN-T)
gaires. 2009 m. priimant klimato ir energetikos
politikos priemonių rinkinį tam tikri klausimai liko neišspręsti. Pavyzdžiui,
nebuvo apibrėžta reikiama perdavimo ir paskirstymo infrastruktūra. Be to,
nebuvo iki galo apsvarstytos su atsinaujinančiosios energijos integravimu
susijusios valdymo problemos, kaip antai tam tikrų išteklių (pvz., vėjo ir
saulės) energijos tiekimo nepastovumas, ir nepakankamai įvertintas didelio
nacionalinių atsinaujinančiosios energijos paramos schemų skaičiaus poveikis
rinkos integracijai. Trečiuoju energetikos politikos priemonių
rinkiniu bandyta paskatinti konkurenciją rinkoje, tačiau jame nenagrinėtas
klausimas, ar rinka teikia pakankamai paskatų investuoti į gamybą, paskirstymą
ir perdavimą ir į laikymo pajėgumus sistemoje, kurioje yra didesnė
atsinaujinančiosios energijos dalis. Iki atsinaujinančių išteklių energija taps
prieinama už konkurencingą kainą, darnesnės energetikos sistemos reikia siekti
kartu visiškai liberalizuojant ir integruojant energijos rinką, kurioje būtų
galima veiksmingai sutelkti ir paskirstyti investicijas. Tiek ES, tiek už jos ribų vyksta svarbūs
pokyčiai – ES tampa vis labiau priklausoma nuo energijos importo, mūsų
pagrindiniai konkurentai padarė didelę technologinę pažangą, randasi naujų
tiekimo maršrutų, Afrikoje ir Lotynų Amerikoje kyla nauji energijos gamintojai.
Visa tai turės poveikio energijos kainai ir tiekimo saugumui ES. 3. Pagrindiniai šios
konsultacijos aspektai 2030 m. klimato ir energetikos politikos
strategija bus grindžiama didžiule šioje srityje padaryta pažanga. Ją rengiant
reikia atsižvelgti į patirtį, įgytą įgyvendinant dabartinę strategiją, ir
išsiaiškinti, ką dar būtų galima patobulinti. Labai svarbi suinteresuotųjų
šalių patirtis ir nuomonės, jei įmanoma, pagrįstos tikrais faktais, šiais
keturiais pagrindiniais aspektais: tiksliniai rodikliai, kitos politikos
priemonės, konkurencingumas ir nevienodas valstybių narių pajėgumas veikti. 3.1. Tiksliniai rodikliai Pagrindiniai 2030 m. klimato ir
energetikos politikos strategijos elementai susiję tikslinių rodiklių tipais,
pobūdžiu, lygmeniu ir jų sąveika. Ar tiksliniai rodikliai turėtų būti ES,
nacionalinio ar sektoriaus lygmens ir ar jie turėtų būti teisiškai privalomi?
Dėl tikslinių rodiklių reikalingumo ir jų tipų nuomonės išsiskiria. Nors
įgyvendinant dabartinę strategiją įgyta patirtis rodo, kad tiksliniai rodikliai
suteikia politinį pagreitį ir ilgalaikę investicijų perspektyvą, be to, pagal
juos galima matuoti pažangą, yra suinteresuotųjų šalių, teigiančių, kad
dabartiniai tiksliniai rodikliai ir politikos priemonės jiems pasiekti
nebūtinai yra nuoseklios ar ekonomiškai efektyvios arba kad juos nustatant buvo
nepakankamai atsižvelgta į konkurencingumą ir technologijų ekonominį gyvybingumą
bei jų ištobulinimo lygį. 2030 m. strategijoje turėtų būti pripažįstama
technologijų raida bėgant laikui ir turėtų būti skatinami moksliniai tyrimai
bei inovacijos. Todėl reikia įvertinti, kokie tiksliniai rodikliai būtų
geriausias, paprasčiausias ir ekonomiškai efektyviausias energetikos ir klimato
politikos varomasis veiksnys iki 2030 m. Taip pat reikia įvertinti, ar
dabartinę strategiją būtų galima supaprastinti, visų pirma, ar nereikėtų
papildomai nustatyti įvairių dalinių tikslinių rodiklių, pavyzdžiui, kaip dabar
nustatytieji transporto sektoriui. Analizuojant minėtus aspektus taip pat
reikia apmąstyti, ar pakanka 2030 metams nustatyti vieną ŠESD išmetimo mažinimo
tikslinį rodiklį, nes yra ir kitų politinių tikslų, kaip antai tiekimo saugumas
ir konkurencingumas. Dabartiniai
klimato ir energetikos srities tiksliniai rodikliai – ŠESD išmetimo tikslinis
rodiklis, atsinaujinančiosios energijos tikslinis rodiklis ir energijos taupymo
tikslinis rodiklis – buvo sumanyti taip, kad vienas kitą papildytų, ir iš tiesų
tarp jų yra tam tikra sąveika. Didesnė atsinaujinančiosios energijos dalis gali
reikšti mažiau ŠESD, tačiau tol, kol dėl jos nesumažėja kitų mažo anglies
kiekio energijos išteklių plėtra, o efektyviau naudojant energiją galima ne tik
mažinti ŠESD išmetimą, bet ir siekti atsinaujinančiosios energijos tikslinio
rodiklio. Šie tikslai neabejotinai vienas kitą papildo, tačiau gali ir vienas
kitam trukdyti. Pavyzdžiui, sutaupant daugiau energijos arba pagaminant daugiau
atsinaujinančiosios energijos nei numatyta, gali kristi anglies dioksido kaina,
o kartu su ja ir apyvartinių taršos leidimų paklausa ATLPS. Tai savo ruožtu
silpnintų ATLPS kainos signalą darant sprendimus dėl inovacijų ir investicijų į
efektyvias technologijas bei dėl mažo anglies kiekio technologijų diegimo ir
nepadėtų siekti ŠESD išmetimo mažinimo tikslinio rodiklio. Taigi 2030 m.
strategijoje nustatant daugelį tikslinių rodiklių reikės aiškiai atsižvelgti į
jų tarpusavio sąveiką. Taip pat reikės atsižvelgti į tai, kad didesnė atsinaujinančiosios
energijos dalis ir didesnis energijos taupymas patys savaime konkurencingumo ar
energijos tiekimo neužtikrins. Norint pasiekti šių tikslų ir toliau reikės
vykdyti tam skirtą politiką, be to, gali prireikti papildomų dar sparčiau
siekti tikslų padedančių rodiklių. Daugelis pritaria,
kad norint iki 2050 m. pasiekti tikslinį ŠESD išmetimo sumažinimo
80–95 proc. rodiklį reikės tarpinių tikslinių rodiklių. Svarbiausia
nuspręsti, koks turėtų būti tokio tarpinio tikslinio rodiklio dydis. Remiantis
Konkurencingos mažo anglies dioksido kiekio technologijų ekonomikos sukūrimo
iki 2050 m. planu, iki 2030 m. ŠESD išmetimo sumažinimas 40 proc.,
palyginti su 1990 m. kiekiu, būtų ekonomiškai efektyvus. Pasirinkus
mažesnį nei 40 proc. tikslinį rodiklį, ilgainiui pabrangtų iškastinio kuro
technologijų atsisakymas. Nors planuose teigiama, kad ŠESD išmetimą sumažinti
40 proc. iki 2030 m. galima pernelyg finansiškai neapkraunant mūsų
energetikos sistemos, rasti reikiamų lėšų svarbioms išankstinėms investicijoms
bus nelengvas uždavinys. Energetikos
veiksmų plane iki 2050 m. teigiama, kad atsinaujinančiosios energijos
dalis energetikos sistemoje po 2020 m. turėtų toliau augti.
Atsinaujinančiosios energijos tikslinį rodiklį 2030 metams reikėtų gerai
apsvarstyti, nes tuo laikotarpiu daugelis atsinaujinančių išteklių energijos
gamybos technologijų jau bus gerokai patobulintos ir vis intensyviau konkuruos
su kitomis mažo anglies kiekio technologijomis. Svarstytina ir galimybė
atsinaujinančiosios energijos naudojimą ES padidinti nenustatant jokio
konkretaus tikslinio rodiklio, o tik taikant ATLPS ir reguliavimo priemonėmis
sukuriant reikiamas rinkos sąlygas. Galimas atsinaujinančiosios energijos
tikslinis rodiklis priklausys nuo: i) to, ar apskritai tokio rodiklio reikia norint
užtikrinti atsinaujinančiosios energijos dalies augimą po 2020 m. ir taip
skatinti daugiau naudoti vietinius atsinaujinančius išteklius, mažinti
priklausomybę nuo energijos importo ir skatinti ekonomikos augimą bei užimtumą;
ir ii) to, ar bus įmanoma jį pasiekti atsinaujinančiosios energijos paramos
schemomis nesukuriant neigiamo poveikio energijos rinkoms, energijos kainoms ir
valstybių biudžetams bei būdų, kuriais galima tai padaryti. Be to, reikia
nustatyti, ar su atsinaujinančiąja energija susijusius uždavinius galima
geriausiai išspręsti nustatant naują bendrą tikslinį rodiklį, ar reikia ir
papildomų dalinių tikslinių rodiklių atskiriems sektoriams (transportui,
pramonei, žemės ūkiui) ir (arba) kitų specialių priemonių. Nustatant bet kokį
atsinaujinančiosios energijos tikslinį rodiklį ar politiką turi būti
atsižvelgiama į augančią su tvarumo aspektais susijusių faktų bazę, sąnaudas,
technologijų ištobulinimo lygį ir inovacinį potencialą. ES energijos
efektyvumo politikos strategija ką tik atnaujinta priėmus EED, o 2014 m.
ji bus peržiūrima 2020 m. tikslinių rodiklių atžvilgiu. Taigi 2030 m.
energijos efektyvumo tiksliniai rodikliai turi būti svarstomi atsižvelgiant į
minėtas aplinkybes. Svarstytina keletas dalykų. Pirma, Energetikos veiksmų
plane iki 2050 m. pripažįstama, kad energijos vartojimo efektyvumas, taigi ir
su tuo susijęs energijos taupymas, energetikos sistemai bus naudingas visais
atvejais. Nors faktiškai sužinoti, kaip veikia dabartinė sistema, bus galima
tik 2014 m. arba dar vėliau, galimą energijos taupymo tikslinį rodiklį
būtina suderinti su visais kitais tiksliniais rodikliais. Taip pat reikia
apsvarstyti, kokie tiksliniai rodikliai – nacionaliniai ar konkrečių sektorių –
būtų geresnė paskata energijos vartojimo efektyvumui didinti. Be to, reikės
apsvarstyti, ar tikslinį rodiklį būtų geriau kaip ir iki šiol išreikšti
absoliučiojo energijos suvartojimo verte, ar labiau tiktų santykinis tikslinis
rodiklis, susietas su energijos intensyvumu (pvz., energijos suvartojimas
lyginant su BVP ar bendrąja pridėtine verte). Nors bendrą energijos vartojimo
efektyvumo tikslą turbūt geriau padėtų pasiekti absoliutus tikslinis rodiklis,
santykinis tikslinis rodiklis leistų geriau atsižvelgti į ES ekonomikos
dinamiką ir į faktinę jos raidą. Kitaip nei ŠESD
išmetimo mažinimo ir atsinaujinančiosios energijos tikslinių rodiklių atveju,
dabartinėje strategijoje siektini energijos vartojimo efektyvumo tiksliniai
rodikliai derinami su privalomomis priemonėmis. Poreikis pagal 2020 m.
strategiją priimti atitinkamus ES teisės aktus (pvz., ekologinio projektavimo,
energijos vartojimo efektyvumo, pastatų energinio naudingumo), bent iš dalies
susijęs su tuo, kad valstybėms narėms nebuvo nustatyta privalomų energijos
taupymo tikslinių rodiklių. Nustatant privalomą energijos taupymo arba jos
vartojimo intensyvumo tikslinį rodiklį valstybėms narėms reikėtų palikti
veikimo laisvės tokiam tiksliniam rodikliui siekti, tuomet galbūt reikėtų
mažiau privalomų ES lygmens priemonių. Tačiau derėtų nepamiršti, kad daugelis
ES teisės aktų, kuriais skatinama taupyti energiją, atlieka labai svarbų
vaidmenį kuriant tausių produktų vidaus rinką (pvz., ekologinio projektavimo
srities teisės aktai). Jei tiksliniai rodikliai bus siektini, reikės apsvarstyti,
ar dabartinės konkrečios priemonės yra pakankamos, ar reikia priimti naujų.
Svarbiausias klausimas – kiek energijos rinkos bus pačios pajėgios (kainų
signalais ir atsaku į paklausą) pakankamai paskatinti energijos vartojimo
efektyvumo pažangą, įskaitant vartotojų elgesio pokyčius, ir ar ATLPS ir jos
poveikis elektros energijos kainoms bus pakankama paskata taupyti energiją, net
jei nebūtų nustatyta konkrečių tikslinių rodiklių ar priemonių. Reikės
atsižvelgti į tai, kad daugelyje svarbių ekonomikos sektorių energijos paklausa
turi tik nedidelį poveikį kainoms, ir į prognozuojamus ATLPS anglies dioksido
kainos lygmenis bei jos kintamumą. 3.2. Politikos priemonių darna 2020 m. tiksliniai rodikliai ES lygmeniu
įgyvendinami su vidaus rinka glaudžiai susietomis politikos priemonėmis.
Valstybės narės turi daugiau veiksmų laisvės atsinaujinančiosios energijos ir
energijos vartojimo efektyvumo, taip pat į ATLPS neįtrauktų ŠESD (pvz., kelių
transporto sektoriaus) išmetimo mažinimo teisės aktams įgyvendinti. Todėl
susiformavo skirtingi nacionaliniai požiūriai į atsinaujinančiosios energijos
paramos schemas, energijos ir CO2 apmokestinimą, pastatų energinio
naudingumo standartus ir kitas energijos vartojimo efektyvumo politikos sritis.
Atrodo, kad prireiks kelių reguliavimo
priemonių politikos tikslų skirtumams panaikinti ir rinkos kliūtims pašalinti.
Tų priemonių sąveika bus tokia, kaip aprašyta pirmiau. Tam tikros
suinteresuotosios šalys kritikuoja, kad apskritai dėl tokios politikos
priemonių sąveikos politika nėra pakankamai nuosekli, ir teigia, kad reikia
mažinti įvairių klimato ir energetikos politikos priemonių sąnaudas,
atsižvelgiant į technologines galimybes. Be to, nacionalinės priemonės neturėtų
lemti vidaus rinkos fragmentacijos. Svarbus akcentas turėtų būti skirtas
investicijoms į infrastruktūrą, visų pirma į tinklus, nes tai sustiprintų ES
energijos rinkos integraciją ir užtikrintų tvarumą, konkurencingumą ir tiekimo
saugumą. Taigi 2030 m. politikos strategijoje turi
būti tinkama pusiausvyra tarp konkrečių ES lygmens įgyvendinimo priemonių ir
tos veiksmų laisvės, kurią valstybės narės turi tiksliniams rodikliams pasiekti
pagal nacionalines aplinkybes tinkamiausiu būdu, tačiau nepakenkiant vidaus
rinkai. Dabartinėje strategijoje nustatytą pusiausvyrą tarp ES lygmens
priemonių ir valstybių narių tikslinių rodiklių ir (arba) nacionalinių
priemonių reikės išanalizuoti išsamiau ir įvertinti, be kita ko, iškastinio
kuro subsidijų poveikį. Kaip ir anksčiau, reikės gerai apmąstyti pastangų
pasidalijimą. ES lygmeniu kovos su klimato kaita bei tvarios
energijos srityse ne tik nustatytos reglamentavimo priemonės, bet ir teikiama
nemaža finansinė parama, visų pirma per sanglaudos politiką, ES mokslinių
tyrimų programas, o ateityje finansavimo galimybes papildys ir Europos
infrastruktūros tinklų priemonė. Klimato srities tikslams įgyvendinti bus
skirta bent 20 proc. 2014–2020 m. ES išlaidų, todėl bus nustatytos
atitinkamos priemonės, skirtos užtikrinti, kad šios lėšos padėtų užtikrinti
patikimą energijos tiekimą, kurti mažo anglies kiekio technologijomis bei
efektyviu energijos vartojimu pagrįstą ir klimato kaitai atsparią ekonomiką,
dėl kurios išaugtų Europos konkurencingumas ir padaugėtų darbo vietų
ekologiškuose sektoriuose[8]. Reikės apsvarstyti galimybes po 2020 m.
naudotis tarptautiniais kreditais. Naudojantis tarptautiniais kreditais galima
sumažinti sąnaudas, tačiau kartu didėja netikrumas dėl reikiamų veiksmų ES
viduje ir dėl to susidarė apyvartinių taršos leidimų perteklius. Be to,
taikydamos švarios plėtros mechanizmą ES pramonės įmonės ir vyriausybės
subsidijavo konkuruojančius sektorius, ypač tokiose besiformuojančios rinkos
ekonomikos šalyse kaip Kinija, Indija ir Brazilija. Vietoje minėtų švarios
plėtros projektų renkantis prekybą apyvartiniais taršos kreditais ir kitas
rinkos priemones būtų galima geriau sutelkti įvairius valstybių narių kovos su
klimato kaita pajėgumus ir prisidėti prie pasaulinės anglies dioksido rinkos,
apimančios daug pasaulio šalių, plėtros. Tokiuose sektoriuose kaip laivyba ir aviacija
taip pat vykdoma koordinuota politika siekiant, kad būtų nustatyti visuotiniai
standartai ir politikos priemonės, padedantys efektyviau mažinti ŠESD išmetimą
visame pasaulyje. Pirmas toks žingsnis – Tarptautinės jūrų organizacijos
nustatytas energijos vartojimo efektyvumo dizaino rodiklis, kuris įsigaliojo
2013 m. Tikimasi, kad dėl to turėtų sulėtėti tarptautinės laivybos
išmetamųjų ŠESD augimas. 3.3. ES ekonomikos konkurencingumo
puoselėjimas Vienas pagrindinių ES energetikos politikos
tikslų – užtikrinti, kad energetikos sistema didintų ES ekonomikos
konkurencingumą. Tam būtina užtikrinti konkurencingas vietos ir tarptautines
energijos rinkas ir tarptautiniu mastu konkurencingas bei galutiniam vartotojui
prieinamas energijos kainas. Tai ypač svarbu pažeidžiamesniems namų ūkiams ir
didelę tarptautinę konkurenciją patiriantiems pramonės sektoriams – jiems
energija yra svarbus veiksnys. Numatoma, kad energetikos sistemos pereinamuoju
laikotarpiu išaugs elektros energijos vaidmuo, todėl iki 2030 m. bus itin svarbi
jos kaina. Energetikos ir klimato politikos priemonėmis
galima pasiūlą ir augimą pakreipti mažo anglies kiekio technologijų linkme. ES
yra švarių ir energiškai efektyvesnių technologijų, produktų, paslaugų ir
ekologiškų technologijų lyderė. Tikimasi, kad iki 2020 m. šiame sektoriuje
bus sukurta maždaug 5 mln. darbo vietų[9].
Be to, įgyvendinant tokią politiką mažinama oro tarša ir gerinama piliečių
sveikata. Tačiau kartu klimato ir energetikos politika kritikuota dėl neigiamo
poveikio energijos kainoms, dėl kurių pažeidžiamesniems namų ūkiams sunkiau
susimokėti už energiją, o sektoriai, kuriuose naudojama daug energijos,
praranda konkurencingumą, net ir turėdami galimybę mažinti savo priklausomybę
nuo energijos kainų ir tapti atsparesni energijos kainų šuoliams. Nors per pastarąjį dešimtmetį didmeninės
energijos kainos ES išaugo nedaug, faktai rodo, kad daugeliui galutinių
naudotojų, tokiems kaip įmonės ir namų ūkiai, elektros energijos kaina realiąja
verte išaugo apčiuopiamai. Energetikos veiksmų plane iki 2050 m.
prognozuojama, kad tokia tendencija išliks ir ateityje. Dėl pokyčių
tarptautinėse rinkose ir netradicinių angliavandenilių gavybos ES kainos gali
dar labiau skirtis nuo kainų kitose didžiosiose pramoninės ekonomikos šalyse,
kaip antai JAV, kur vis plačiau naudojamos skalūnų dujos. 2012 m. JAV dujų
kainos pramonės įmonėms buvo keturis kartus mažesnės nei Europoje[10]. Žinoma, tokią tendenciją lemia ir daugelis kitų veiksnių nei ES
klimato ir energetikos politika ir kad didmenines elektros energijos kainas ES
vis dar daugiausiai lemia iškastinio kuro kainos. Galiausiai kainai, kurią turi
mokėti galutinis naudotojas, didelį poveikį daro ir valstybių narių nustatomi
tarifai, rinkliavos ir mokesčiai. Formuojant naują politiką būtina atsižvelgti
į visus šiuos veiksnius. Įvairius nacionalinę energijos kainą lemiančius
veiksnius, įskaitant apmokestinimą, reikia išanalizuoti atskirai, nes atrodo,
kad jų poveikis bendroms energijos gamybos sąnaudoms labai skiriasi. Todėl turi
būti išspręsta nemažai klausimų. Pirma, būtina visiškai įgyvendinti vidaus
rinkos teisės aktus, kad padidinus konkurenciją rinkoje ir efektyviau naudojant
energetikos infrastruktūrą (taikant tinklo kodeksus) būtų galima pažaboti
kainas ir tikslinių rodiklių siekti ekonomiškai efektyviai. Antra, reikėtų sudaryti sąlygas ateityje
nekenkiant aplinkai naudoti vietinius naftos ir dujų išteklius (tiek
tradicinius, tiek naujus), nes jie galėtų padėti sumažinti ES energijos kainas
ir priklausomybę nuo importo. Trečia, toliau įvairinant energijos tiekimo
maršrutus galėtų padidėti konkurencija energijos rinkose, o investicijos į
efektyvaus energijos vartojimo technologijas ilgainiui padės daug sutaupyti.
Tęsiant elektros energijos gamybą iš atsinaujinančių išteklių kartu reikia
tobulinti tinklų valdymą, tobulinti technologijas ir mažinti jų sąnaudas, taip
pat toliau remti inovacijas. Ketvirta, yra nuogąstaujančių, kad kitos šalys
neprisiima tokių kovos su klimato kaita įsipareigojimų kaip ES, ir tai turi
įtakos konkurencingumui. Kita vertus, savo įsipareigojimu iki 2020 m. ŠESD
išmetimą sumažinti 20 proc. Sąjunga prisidėjo prie teigiamų poslinkių po
2009 m. Kopenhagos klimato konferencijos. Jau daugiau kaip 90 šalių yra
pateikusios didesnius ar mažesnius pasižadėjimus. Tarptautinė bendruomenė
patvirtino visuotinio atšilimo apribojimo, kad jis nesiektų 2°C, tikslą. Be to,
kelios valstybės įgyvendina arba kuria savo apyvartinių taršos leidimų prekybos
sistemas (Šveicarija, Australija, Naujoji Zelandija, Pietų Korėja, Kinija ir
kelios Jungtinės Amerikos Valstijos). Nepaisant to, sąlyginis ES pasiūlymas
savo ŠESD išmetimo mažinimo tikslinį rodiklį padidinti iki 30 proc.
nesulaukė atitinkamo atgarsio ir kitos šalys nei pasižadėjo, nei ėmėsi veiksmų,
kuriuos reikėtų įgyvendinti dar iki 2020 m. norint sėkmingai toliau siekti
bendro 2°C tikslo. Todėl dabar yra itin svarbu toliau bendradarbiauti su
trečiosiomis šalimis, kad pagal Durbano platformą 2015 m. būtų sudarytas
susitarimas dėl laikotarpio po 2020 m. Tai ypač svarbu todėl, kad ES
išmeta tik 11 proc. visų pasaulio išmetamųjų ŠESD kiekio ir ši jos dalis
mažėja, taigi norint sėkmingai kovoti su klimato kaita būtina ryžtingai veikti
tarptautiniu mastu[11]. Penkta, ES deda daug pastangų atitinkamuose
tarptautiniuose forumuose siekdama, kad aviacijos ir jūrų transporto
sektoriuose išmetamų ŠESD kiekis būtų mažinamas tarptautiniu mastu ir būtų
sudarytos vienodos veiklos sąlygos. Šešta, akivaizdu, kad didesnės apyvartinių
taršos leidimų kainos ir atsinaujinančiosios energijos gamybos pajėgumų
didinimo politika teikiant paramą tokiai gamybai arba taikant palankesnes
tokios energijos tiekimo rinkai sąlygas, lemtų elektros kainų augimą. Kita
vertus, taikant ATLPS sudaromos visiems vienodos sąlygos ES, o sektoriuose,
kuriems taikoma ši sistema, ŠESD išmetimo mažinimo sąnaudos yra pačios
mažiausios. ATLPS taip pat numatyta priemonių, kuriomis mažinamas neigiamas
poveikis tam tikrų sektorių, kuriuose naudojama daug energijos ir kuriems
būdinga anglies dioksido nutekėjimo rizika, konkurencingumui. Tos priemonės bus
taikomos iki 2020 m. Atsižvelgiant į nemokamų apyvartinių taršos leidimų
perteklių, susikaupusį pramonės sektoriuose, ir į tai, kad galima pigiai gauti
tarptautinių kreditų, poveikis minėtiems sektoriams bus nedidelis bent iki
2020 m. Su ATLPS susijusiose valstybės pagalbos taisyklėse nuo
2013 m. valstybėms narėms leidžiama kompensuoti dalį netiesioginių tam
tikruose sektoriuose, kuriuose suvartojama daugiausiai elektros energijos,
patiriamų išlaidų, susijusių su ATLPS. Be to, dabartinėse aplinkosaugos valstybės
pagalbos taisyklėse leidžiama pramonės įmones tikslingai atleisti nuo mokesčių,
susijusių su energija. Reikės apsvarstyti, ar tai turėtų išlikti 2030 m.
politikos strategijoje ir, jei taip, kokia forma. Galiausiai, formuojant 2030 m. strategiją
reikėtų apsvarstyti, ar iš ATLPS gaunamos pajamos galėtų būti naudojamos
inovacijoms atitinkamuose sektoriuose remti. Šiuo metu tokia galimybe
daugiausiai naudojamasi valstybių narių lygmeniu – jos gali iki ribų, nustatytų
valstybės pagalbos taisyklėse, inovacijas remti aukcionų lėšomis – nors
dabartinėje strategijoje yra numatytas ir Sąjungos finansavimas inovacijoms
(tik atsinaujinančiosios energijos srities ir anglies dioksido surinkimo ir
saugojimo inovacijoms) iš NER300 lėšų. 3.4. Valstybių narių pajėgumo
skirtumų pripažinimas Valstybės narės labai skiriasi pagal santykinę
gerovę, pramonės struktūrą, naudojamas energijos rūšis, esamų pastatų būklę,
anglies dioksido ir energijos vartojimo intensyvumą, tinkamus naudoti
atsinaujinančius išteklius ir socialinę struktūrą. Pavienės vartotojų grupės
taip pat nėra vienodai pajėgios investuoti ir prisitaikyti. Į visą šią įvairovę
turi būti atsižvelgta formuojant politikos strategiją 2030 metams. Klimato
ir energetikos tiksliniai rodikliai kiekvieną valstybę narę ir jos piliečius
veikia skirtingai, todėl naujojoje strategijoje turės būti numatyti veiksmingo
bendradarbiavimo ir sąžiningo reikiamų pastangų pasidalijimo būdai. Dabartinėje energetikos ir klimato politikos
strategijoje atsižvelgiama į skirtingą valstybių narių pajėgumą – pastangos,
kurių reikia Sąjungos klimato ir energetikos tiksliniams rodikliams pasiekti,
paskirstytos taip, kad kuklesnes galimybes turinčioms valstybėms narėms tektų
mažesnė našta. Aukcionų pajamos taip pat iš dalies perskirstomos siekiant
kompensuoti sąnaudų skirtumus. Atsinaujinančių energijos išteklių direktyvoje
yra numatyti bendradarbiavimo mechanizmai, pagal kuriuos vienoje valstybėje
narėje pagamintą energiją galima skaičiuoti kaip kitos valstybės narės
tikslinio rodiklio įgyvendinimo pastangas. Tačiau nepaisant šios priemonės
teikiamos abipusės ekonominės naudos, ja kol kas pasinaudojo tik Švedija ir
Norvegija. Siekiant sudaryti sąlygas valstybėms narėms atsižvelgti į savo
nacionalines aplinkybes, Atsinaujinančių energijos išteklių direktyvoje joms
pasiūlyta įvairių lanksčių sąlygų, kurias jos gali taikyti siekdamos savo
metinio 1,5 proc. energijos taupymo tikslinio rodiklio, pavyzdžiui,
1,5 proc. tikslinį rodiklį įvesti palaipsniui, neįtraukti ATLPS įmonių,
įtraukti energijos transformavimo ir paskirstymo sektorių, pripažinti
išankstinius veiksmus. Gali būti derinamos ir kelios tokios lanksčios sąlygos,
tačiau direktyvoje numatytas taupymo lygis vis tiek turi būti pasiektas. Reikia apsvarstyti, ar 2030 m. politikos
strategijoje turėtų išlikti panašios paskirstymo priemonės ar, atsižvelgiant į
būsimų tikslinių rodiklių užmojį ir pobūdį, reikia naujų būdų. Dėl
diferencijuoto tikslinių rodiklių paskirstymo valstybėse narėse gali ne tik
būti sunkiau pasiekti energijos vidaus rinkos tikslus, bet ir gali išaugti
tokių tikslinių rodiklių pasiekimo sąnaudos, jei neliks galimybių jų siekti
pakankamai lanksčiai, pavyzdžiui, taikant prekybos mechanizmus. Taigi svarstant
2030 m. politikos strategiją reikėtų įvertinti, ar valstybės narės turi
galimybes pakankamai lanksčiai bendradarbiauti, kad jų sąnaudos siekiant
diferencijuotų tikslinių rodiklių būtų efektyvios. Visa tai turint galvoje,
taip pat svarbu atsižvelgti į tai, kad tos valstybės narės, kuriose investicijų
reikia labiausiai ir kuriose yra daugiausiai galimybių ekonomiškai efektyviai
mažinti ŠESD išmetimą, plėtoti atsinaujinančių išteklių energijos gamybą ir
didinti energijos vartojimo efektyvumą, dažnai yra ekonomiškai mažiau pajėgios
pasinaudoti savo galimybėmis. Be to, kai kurioms iš jų nelengva pelnyti
pakankamą pritarimą pramonės procesų ir energijos vartojimo pokyčiams,
galintiems turėti poveikio užimtumui ir priklausomybei nuo vietinių energijos
išteklių. Investicijų finansavimas – finansuojant tiesiogiai ar pažangiais
finansavimo būdais – jau yra viena iš ES politikos sudedamųjų dalių[12], tačiau iki 2030 m. gali
tekti dar padidinti jo mastą. Tokios priemonės padėtų sąžiningai ir teisingai
pasidalyti pastangas ir kartu pelnyti visuomenės pritarimą bei visas
suinteresuotąsias šalis įtrauktų į tvarios, saugios ir konkurencingos
ekonomikos kūrimo procesą. Reikės parengti ir į naują strategiją įtraukti
informaciją apie kiekvieną valstybę narę, kuria būtų galima remtis diskusijose
dėl sąžiningo pastangų pasidalijimo ir kuri padėtų užtikrinti, kad jokiai
valstybei narei netektų pernelyg didelė našta. 4. Klausimai 4.1. Bendrieji ·
Kokia svarbiausia 2020 m. strategijos
įgyvendinimo ir dabartinės ES energetikos sistemos taikymo patirtis, į kurią
reikėtų atsižvelgti formuojant 2030 m. politiką? 4.2. Dėl tikslinių rodiklių ·
Kokie 2030 m. tiksliniai rodikliai
veiksmingiausiai padėtų siekti klimato ir energetikos politikos tikslų? Kokiu
lygmeniu jie turėtų būti taikomi (ES, valstybių narių ar sektorių) ir kokiu
mastu jie turėtų būti teisiškai privalomi? ·
Ar dabartiniai 2020 m. tiksliniai rodikliai
buvo tarpusavyje nesuderinti? Jei taip, kaip būtų galima užtikrinti, kad galimi
2030 m. tiksliniai rodikliai būtų geriau tarpusavyje suderinti? ·
Ar derėtų nustatyti tikslinius rodiklius pošakiams,
kaip antai transportui, žemės ūkiui, pramonei? Jei taip, kokius? Pavyzdžiui, ar
transporto sektoriui reikėtų nustatyti atsinaujinančiosios energijos tikslinį
rodiklį, jei yra keleivinių automobilių ir mažos keliamosios galios krovininių
transporto priemonių išmetamo CO2 mažinimo tiksliniai rodikliai? ·
Kaip 2030 m. strategijos tiksliniais
rodikliais geriausia išreikšti technologijų ekonominį gyvybingumą ir kintantį
ištobulinimo laipsnį? ·
Kaip būtų galima išmatuoti pažangą, padarytą
siekiant kitų ES energetikos politikos tikslų, kaip antai tiekimo saugumo,
kuriems neįmanoma nustatyti tikslinio rodiklio? 4.3. Dėl priemonių ·
Ar reikėtų keisti kitas politikos priemones ir
kokia būtų jų tarpusavio sąveika, (pavyzdžiui, ES ir nacionalinio lygmens
priemonių)? ·
Kaip būtų geriausia apibrėžti konkrečias ES ir
nacionalinio lygmens priemones, kad klimato ir energetikos tikslai būtų
pasiekti pačiu ekonomiškiausiu būdu? ·
Kaip geriausia išvengti vidaus rinkos
fragmentacijos, visų pirma skatinant ir telkiant investicijas? ·
Kokiomis priemonėmis būtų galima ekonomiškai
sutaupyti dar daugiau energijos? ·
Kaip ES mokslinių tyrimų ir inovacijos politika
galėtų geriausiai prisidėti prie 2030 m. politikos strategijos
įgyvendinimo? 4.4. Dėl konkurencijos ir tiekimo
patikimumo ·
Kokius klimato ir energetikos politikos strategijos
elementus galima būtų sustiprinti siekiant paskatinti užimtumą, ekonomikos
augimą ir konkurencingumą? ·
Kokių yra įrodymų, kad taikant dabartinę strategiją
vyksta anglies dioksido nutekėjimas ir ar tai galima įvertinti kiekybiškai?
Kaip šią problemą būtų galima spręsti 2030 m. strategijoje? ·
Kokie konkretūs veiksniai daro poveikį stebimoms
energijos kainų tendencijoms ir kiek įtakos jiems gali turėti ES? ·
Kaip reikėtų atsižvelgti į netikrumą dėl to, kokias
pastangas dės ir kokio lygio įsipareigojimus prisiims kitos išsivysčiusios
šalys ir ekonomiškai reikšmingos besivystančios šalys šiuo metu vykstančiose
tarptautinėse derybose? ·
Kaip verslo sektoriui padidinti reglamentavimo
tikrumą, tačiau palikti tam tikros veiksmų laisvės prisitaikyti prie besikeičiančių
aplinkybių (pvz., tarptautinių klimato srities derybų eigos ir pokyčių
energijos rinkose)? ·
Kaip ES galėtų padidinti gamybos pramonės inovacinį
pajėgumą? Ar tam būtų galima panaudoti apyvartinių taršos leidimų aukcionų
pajamas? ·
Kaip tradicinių ir netradicinių vietinių savo
energijos išteklių plėtrą ES galėtų geriausiai išnaudoti energijos kainoms ir
priklausomybei nuo importo mažinti? ·
Kaip ES galėtų geriausiai padaryti energijos
tiekimą patikimesnį savo viduje užtikrindama visišką ir veiksmingą vidaus
energijos rinkos veikimą (pvz., sukurdama reikiamas jungtis) ir išoriškai
didindama energijos tiekimo maršrutų įvairovę? 4.5. Dėl pajėgumo ir paskirstymo
aspektų ·
Kaip naujoje strategijoje reikėtų užtikrinti
sąžiningą valstybių narių pastangų pasidalijimą? Kokių konkrečių žingsnių būtų
galima imtis siekiant atsižvelgti į jų pajėgumo įgyvendinti klimato ir
energetikos politikos priemones skirtumus? ·
Kokias priemones reikėtų numatyti siekiant
paskatinti valstybes nares bendradarbiauti ir sąžiningai pasidalyti pastangas
kartu ieškant pačių ekonomiškiausių naujų klimato ir energetikos tikslų
įgyvendinimo būdų? ·
Ar 2030 m. strategijai remti reikėtų sukurti
naujų finansavimo priemonių ar nustatyti naują tvarką? 5. Atsakymų į konsultacijų
klausimus teikimas Konsultacijos vyks iki liepos 2 d.
Daugiau informacijos apie tai, kaip dalyvauti konsultacijose, pateikiama http://ec.europa.eu/energy/consultations/20130702_green_paper_2030_en.htm.
PRIEDAS Bendra
informacija energetikos ir klimato politikos klausimais 1. Teisės aktai, kuriais įgyvendinami
pagrindiniai klimato ir energetikos politikos priemonių tikslai ir svarbiausios
jų siekti padedančios politikos iniciatyvos (1)
Direktyva 2009/28/EB dėl skatinimo naudoti
atsinaujinančių išteklių energiją, kurioje kiekvienai valstybei narei
apibrėžiami 20 % atsinaujinančiosios energijos tiksliniai rodikliai (2)
Direktyva 2003/87/EB su pakeitimais, padarytais
Direktyva 2009/29/EB, kuria peržiūrėta ES apyvartinių taršos leidimų prekybos
sistema nustatant išmetamųjų teršalų ribas ir suderintas apyvartinių taršos
leidimų paskirstymas įmonėms (3)
Sprendimas Nr. 406/2009/EB (Sprendimas dėl pastangų
pasidalijimo), kuriame valstybėms narėms nustatomi ŠESD išmetimo mažinimo
sektoriuose, kuriems netaikoma ATLPS, tiksliniai rodikliai (4)
Reglamentas (EB) Nr. 443/2009 (CO2 ir Cars) dėl
naujų keleivinių automobilių išmetamo CO2 normų (5)
Reglamentas (ES) Nr. 510/2011, kuriuo nustatomos
naujų lengvųjų komercinių transporto priemonių išmetamų teršalų normos pagal
Sąjungos integruotą principą mažinti lengvųjų transporto priemonių išmetamo CO
2 kiekį (6)
Direktyva 2009/30/EB (Degalų kokybės direktyva),
kuria sumažinamas anglies kiekis degaluose per visą jų gyvavimo ciklą (7)
Direktyva 2009/31/EB, kuria sudaromos sąlygos
rinkti ir saugoti anglies dioksidą (8)
Direktyva 2012/27/ES dėl energijos vartojimo
efektyvumo, kurioje apibrėžiami reikiami veiksmai valstybių narių lygmeniu (9)
Direktyva 2010/31/EB dėl pastatų energinio
naudingumo (10)
Direktyva 2009/125/EB dėl ekologinio projektavimo
reikalavimų su energija susijusiems gaminiams, įskaitant standartus (11)
Reglamentas Nr. 2006/842/EB dėl fluorintų dujų ir
Direktyva 2006/40/EB dėl fluorintų dujų, išmetamų iš motorinių transporto
priemonių oro kondicionavimo sistemų (12)
Direktyva 99/31/EB, kuria nustatomas laipsniškas
draudimas šalinti atliekas sąvartynuose ir mažinamas CH4 teršalų išmetimas (13)
Direktyva 1991/676/EEB dėl nitratų, kuria mažinamas
N2O išmetimas (14)
Direktyva 2009/33/EB dėl skatinimo naudoti netaršias
ir efektyviai energiją vartojančias kelių transporto priemones (15)
Tarybos Direktyva 2003/96/EB pakeičianti Bendrijos
energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą (16)
Reglamentas (EB) Nr. 1222/2009 dėl padangų
ženklinimo atsižvelgiant į degalų naudojimo efektyvumą ir kitus esminius
parametrus (17)
Reglamentas (ES) Nr. 228/2011, kuriuo iš dalies
keičiamos Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1222/2009 nuostatos
dėl C1 klasės padangų sukibimo su šlapia danga bandymo metodo (18)
2011 m. lapkričio 29 d. reglamentas (ES) Nr.
1235/2011, kuriuo iš dalies keičiamos Europos Parlamento ir Tarybos reglamento
(EB) Nr. 1222/2009 nuostatos dėl padangų sukibimo su šlapia danga klasių,
pasipriešinimo riedėjimui matavimo ir patikrinimo procedūros (19)
2009 m. liepos 13 d. reglamentas (EB) Nr. 714/2009
dėl prieigos prie tarpvalstybinių elektros energijos mainų tinklo sąlygų,
panaikinantis Reglamentą (EB) Nr. 1228/2003 (20)
2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos
reglamentas (EB) Nr. 715/2009 dėl teisės naudotis gamtinių dujų perdavimo
tinklais sąlygų, panaikinantis Reglamentą (EB) Nr. 1775/2005 (21)
Sprendimas dėl naudojant žemę, keičiant žemės
naudojimo paskirtį ir vykdant miškininkystės veiklą išmetamo ir pašalinamo
šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio apskaitos taisyklių ir veiksmų planų. 2. Pagrindiniai pamatiniai dokumentai Konkurencingos mažo anglies dioksido kiekio
technologijų ekonomikos sukūrimo iki 2050 m. planas http://ec.europa.eu/clima/policies/roadmap/index_en.htm Energetikos veiksmų planas iki 2050 m. http://ec.europa.eu/energy/energy2020/roadmap/index_en.htm Baltoji knyga. Bendros Europos transporto
erdvės kūrimo planas. Konkurencingos efektyviu išteklių naudojimu grindžiamos
transporto sistemos kūrimas. http://ec.europa.eu/transport/themes/strategies/2011_white_paper_en.htm Efektyvaus išteklių naudojimo Europos
planas http://ec.europa.eu/environment/resource_efficiency/about/roadmap/index_en.htm
Europos anglies dioksido rinkos struktūrinė
reforma. Pirmoji ataskaita apie Europos anglies dioksido rinkos padėtį
2012 m. http://ec.europa.eu/clima/policies/ets/reform/index_en.htm Postūmis energijos vidaus rinkai http://ec.europa.eu/energy/gas_electricity/internal_market_en.htm Atsinaujinančioji energija – reikšmingas
Europos energijos rinkos objektas http://ec.europa.eu/energy/renewables/communication_2012_en.htm
Europos Parlamento rezoliucija dėl
Konkurencingos mažo anglies dioksido kiekio technologijų ekonomikos sukūrimo
iki 2050 m. plano http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?type=TA&reference=P7-TA-2012-0086&language=EN&ring=A7-2012-0033
Europos Parlamento rezoliucija dėl
Baltosios knygos dėl bendros Europos transporto erdvės http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?type=TA&reference=P7-TA-2011-0584&language=EN&ring=A7-2011-0425
Europos Parlamento rezoliucija dėl
Energetikos veiksmų plano iki 2050 m. http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?type=TA&reference=P7-TA-2013-0088&language=EN&ring=A7-2013-0035 [1] Nuorodos į Europos Parlamento rezoliucijas ir planus
pateikiamos priedo skirsnyje „Pagrindiniai pamatiniai dokumentai“. [2] COM (2011) 169 galutinis. [3] COM (2010) 639 galutinis. [4] Ataskaita „Europos anglies dioksido rinkos padėtis 2012
m.“ (COM(2012) 652). Ataskaitoje aptariami įvairūs ATL pertekliaus mažinimo
būdai, iš kurių vienas yra papildomų sektorių įtraukimas į sistemą. [5] Komunikatas „Atsinaujinančioji energija – reikšmingas
Europos energijos rinkos objektas“ (COM(2012) 271). [6] Atotrūkį nuo tikslo būtų galima sumažinti įgyvendinant
Transporto baltojoje knygoje nurodytas priemones, tolesnes ekologinio
projektavimo priemones, diegiant pažangiuosius skaitiklius ir pažangųjį
elektros energijos tinklą bei reaguojant į susijusius atitinkamus vartotojų
paklausos pokyčius. [7] Reglamente numatyta, kad bendro intereso projektams gali
būti taikomos skubesnės leidimų išdavimo procedūros, pavyzdžiui, nustatomas
ilgiausias leidimo išdavimo terminas ar supaprastinamos poveikio aplinkai
vertinimo procedūros. Tam tikromis reglamento nuostatomis taip pat sukuriamos
geresnės paskatos investuotojams ir nustatomos sąlygos, kuriomis gali būti
suteikta ES finansinė pagalba pagal Europos infrastruktūros tinklų priemonę. [8] Taip nuspręsta 2013 m. vasario 7–8 d. Europos
Tarybos susitikime dėl Daugiametės finansinės programos. [9] Komunikatas „Ekonomikos atsigavimas kuriant darbo
vietas“ (COM(2012) 173 final). [10] Tarptautinės energetikos agentūros duomenimis,
2005–2012 m. realiosios elektros energijos kainos pramonės įmonėms
Europoje (OECD) išaugo vidutiniškai 38 proc., o JAV jos sumažėjo
4 proc. Per tą patį laikotarpį realiosios elektros energijos kainos namų
ūkiams Europoje (OECD) išaugo 21,8 proc., o JAV 8,4 proc. Tarptautinė
energetikos agentūra (IEA) Energy Prices & Taxes, 4th Quarter
2012. [11] Apie naujo pasaulinio klimato srities susitarimo
perspektyvas rašoma atskirame konsultacijoms skirtame komunikate „2015 m.
tarptautinis klimato kaitos susitarimas. Kokia bus tarptautinė klimato
politika po 2020 m.?“ [12] Pavyzdžiui, siūlomas 2014–2020 m. Europos regioninės
plėtros fondas ir Europos infrastruktūros tinklų priemonė.