EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52014DC0002
REPORT FROM THE COMMISSION TO THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL Joint Report on the application of Council Directive 2000/43/EC of 29 June 2000 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin (‘Racial Equality Directive’) and of Council Directive 2000/78/EC of 27 November 2000 establishing a general framework for equal treatment in employment and occupation (‘Employment Equality Directive’)
RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET Fælles beretning om anvendelsen af Rådets direktiv 2000/43/EF af 29. juni 2000 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse ("direktivet om racelighed") og af Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv ("direktivet om beskæftigelseslighed")
RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET Fælles beretning om anvendelsen af Rådets direktiv 2000/43/EF af 29. juni 2000 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse ("direktivet om racelighed") og af Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv ("direktivet om beskæftigelseslighed")
/* COM/2014/02 final */
RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET Fælles beretning om anvendelsen af Rådets direktiv 2000/43/EF af 29. juni 2000 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse ("direktivet om racelighed") og af Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv ("direktivet om beskæftigelseslighed") /* COM/2014/02 final */
RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET Fælles beretning om anvendelsen af Rådets
direktiv 2000/43/EF af 29. juni 2000 om gennemførelse af princippet om
ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse ("direktivet om
racelighed") og af Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om
generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og
erhverv ("direktivet om beskæftigelseslighed") 1. Indledning Beskyttelse mod diskrimination er et af de
områder, hvor EU-lovgivningen har direkte indvirkning på EU-borgernes
dagligliv. Den omfattende ramme, som EU's to antidiskriminationsdirektiver[1] giver, har nu gennem
mere end et årti formet landskabet for den europæiske lovgivning om bekæmpelse
af diskrimination. Nogle medlemsstater havde næsten ingen lovgivning på dette
område inden gennemførelsen af de to direktiver, og med dem blev indført nye
elementer, f.eks. beskyttelse mod forskelsbehandling på grund af alder, i alle
medlemsstaters lovgivning. Antidiskriminationsdirektiverne: – forbyder forskelsbehandling på grund af race eller etnisk oprindelse (direktiv 2000/43/EF) og religion eller tro, handicap, alder eller seksuel orientering (direktiv 2000/78/EF) – sikrer beskyttelse på en række centrale områder af tilværelsen: beskæftigelse og erhvervsuddannelse (begge direktiver), uddannelse, social beskyttelse og sundhedspleje samt adgang til og levering af varer og tjenesteydelser, herunder bolig (direktiv 2000/43/EF) – forbyder forskellige former for diskrimination: direkte eller indirekte forskelsbehandling, chikane, instruktion om at forskelsbehandle en person og repressalier – bestemmer, at medlemsstaterne skal indføre effektive sanktioner og retsmidler. De første gennemførelsesberetninger blev
vedtaget i henholdsvis 2006[2]
og 2008[3].
Eftersom der regelmæssigt skal aflægges beretning om begge
antidiskriminationsdirektiver[4],
er dette dokument en fælles beretning, fordi reguleringsstrategien og indholdet
af de fleste bestemmelser er identisk. De fleste medlemsstater har desuden
gennemført de to direktiver i én national lov. De første beretninger blev
vedtaget på et tidspunkt, hvor mange medlemsstater først lige havde gennemført
antidiskriminationsdirektiverne i deres nationale lovgivning og derfor ikke
havde erfaringer med deres anvendelse. I dag har alle 28 medlemsstater gennemført
direktiverne og høstet erfaring med deres anvendelse. EU-Domstolen har også
udviklet fortolkningen af direktiverne gennem sin retspraksis. Denne beretning
repræsenterer en mulighed for at undersøge anvendelsen af direktiverne, skabe
et overblik over EU-Domstolens og de nationale domstoles fortolkning og
kortlægge fremtidige udfordringer[5]. I overensstemmelse med direktiverne[6] har alle medlemsstater
bidraget med oplysninger til denne beretning. Kommissionen har desuden hørt
nationale organer for ligebehandling[7],
Equinet (Det Europæiske Netværk af Ligebehandlingsorganer), Den Europæiske
Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder, arbejdsmarkedets parter[8],
civilsamfundsorganisationer[9]
og European Network of Legal Experts in the Non-discrimination Field[10]. 2. Status for gennemførelse og
overtrædelsesprocedurer Begge direktiver er blevet gennemført i
nationale love i alle 28 medlemsstater[11],
og Kommissionen har kontrolleret, at alle disse love er i overensstemmelse med
direktiverne. Der er indledt
overtrædelsesprocedurer for manglende overensstemmelse med begge direktiver,
primært i perioden 2005-2007, mod 25 medlemsstater[12]. Mange medlemsstaters
indledende problemer med gennemførelsen kan forklares ved, at mange af
bestemmelserne i de to direktiver var nyskabende på daværende tidspunkt.
Typiske problemer vedrørte definitionen af direkte og indirekte
forskelsbehandling, chikane og repressalier, den juridiske status for
interesseorganisationer, begrænsning af anvendelsesområdet og en for bred
fortolkning af de undtagelser, der tillades i henhold til direktiverne. Næsten
alle disse "førstegenerationsovertrædelsessager" er nu afsluttet,
fordi medlemsstaterne har bragt deres lovgivning i overensstemmelse med
direktiverne[13].
Overtrædelsesprocedurer indledt af Kommissionen havde i et tilfælde det
resultat, at EU-Domstolen afgjorde, at den pågældende medlemsstat ikke havde
overholdt sin forpligtelse til at gennemføre direktiv 2000/78/EF med hensyn til
tilpasninger til personer med handicap i beskæftigelse i rimeligt omfang[14]. Kommissionen overvåger fortsat udviklingen i
medlemsstaterne og indleder i nødvendige tilfælde overtrædelsesprocedurer[15]. Kommissionen modtager hvert år en række klager
vedrørende disse direktiver (i
gennemsnit ca. 20-30), men de fleste er individuelle sager vedrørende
forskelsbehandling, som ikke vedrører ukorrekt gennemførelse eller anvendelse
af direktiverne, og som derfor ikke fører til overtrædelsesprocedurer. Et langt
større antal klager behandles på nationalt plan. Specifikke tilfælde af
forskelsbehandling er alene omfattet af nationale retsmidler, men Kommissionen
har til opgave at undersøge, om en klage afslører, at den pågældende
medlemsstat ikke gennemfører og anvender direktiverne korrekt. Tre
klagebaserede sager vedrørende direktiv 2000/78/EF verserer i øjeblikket som
overtrædelsesprocedurer[16]. 3. Gennemførelse og anvendelse af direktiverne Begge direktiver er blevet gennemført i national
lovgivning, men undersøgelsen af de nationale erfaringer viser, at deres
gennemførelse og anvendelse stadig skaber udfordringer for medlemsstaterne. Kommissionen, Equinet, Den Europæiske Unions
Agentur for Grundlæggende Rettigheder (FRA) og enkelte medlemsstater har derfor
alle offentliggjort retningslinjer for anvendelsen af de to direktiver for at
imødegå disse udfordringer[17].
Kommissionen yder desuden tilskud til uddannelse af dommere og andre
praktiserende jurister med henblik på at fremme korrekt anvendelse af
direktiverne ved at forbedre deres kendskab til EU's lovgivning om
ligebehandling[18]. 3.1 Bevidsthed om rettighed I begge direktiver[19] understreges
betydningen af formidling af information, så det sikres, at alle berørte
personer har kendskab til deres ret til ligebehandling. Alle europæere, ikke
kun mindretalsgrupper, er ofte ikke bevidste om deres rettigheder[20]. Mange mennesker ved
f.eks. ikke, at forskelsbehandling med hensyn til beskæftigelse er
forbudt, allerede i forbindelse med ansøgning om et job[21]. Mange medlemsstater
betragter denne manglende bevidsthed som en stor udfordring og har indberettet,
hvordan de håndterer problemet, f.eks. via informations- og
vejledningsdokumenter, oplysningskampagner og informationsportaler, herunder
for bestemte målgrupper (minoriteter, unge osv.)[22]. Målretning mod
udsatte personer og personer, der kan overtræde bestemmelserne, som f.eks. arbejdsgivere,
sikrer tilsyneladende effektiv udnyttelse af ressourcerne[23]. På beskæftigelsesområdet spiller fagforeningerne
og arbejdsmarkedets parter en vigtig rolle med hensyn til at øge bevidstheden
om bekæmpelse af forskelsbehandling blandt både arbejdstagere og arbejdsgivere[24]. Mange medlemsstater
har også udarbejdet nyttig praktisk vejledning om anvendelsen af
antidiskriminationslovgivningen på arbejdspladsen. [25] 3.2 Manglende data om lighed Direktiverne kræver ikke, at medlemsstaterne
indsamler data om lighed[26].
Indsamling og analyse af sådanne data, en opgave, som medlemsstaterne er
ansvarlige for, medvirker dog til at bekæmpe forskelsbehandling og fremme
ligebehandling, fordi man derved dokumenterer eksisterende forskelsbehandling,
gør den synlig og sætter tal på den. Når der ikke foreligger data om lighed, er
det vanskeligt at vurdere situationer og bevise eksistensen af
forskelsbehandling[27].
Dette vedrører navnlig indirekte forskelsbehandling, hvor statistiske beviser
ofte spiller en afgørende rolle for at bevise de negative konsekvenser for en
bestemt gruppe af en tilsyneladende neutral foranstaltning. I sin første
beretning om anvendelsen af direktiv 2000/43/EF udtrykte Kommissionen bekymring
for, at "det meget lave antal etniske data i de fleste medlemsstater kan
udgøre en hindring for en ordentlig overvågning af fællesskabslovgivningens
anvendelse". Denne situation er grundlæggende uændret og er relevant for begge
direktiver. Dette problem nævnes af mange respondenter (nationale
ligebehandlingsorganer[28],
FRA og ngo'er), og Kommissionen deler deres bekymringer. De fleste medlemsstater accepterer statistiske
oplysninger som dokumentation for forskelsbehandling og anerkender også
"Situation Testing"[29]
som bevis. Mange medlemsstater indsamler dog ikke data om lighed eller
indsamler dem kun i meget begrænset omfang og henviser f.eks. til loven om
databeskyttelse som en grund til ikke at indsamle data. Det skal understreges,
at EU-lovgivningen, specifikt databeskyttelsesdirektivet[30], ikke forhindrer
medlemsstaterne i at indsamle data til statistiske formål, såfremt de
overholder de garantier, der er anført i dette direktiv[31]. Fremlæggelse af
praktisk vejledning eller fastlæggelse af standarder for indsamling af data om
lighed på nationalt plan er en god praksis, der i hvert fald udgør et
udgangspunkt for håndteringen af dette problem[32]. 3.3 Utilstrækkelig rapportering Alle tilgængelige oplysninger bekræfter, at kun
få tilfælde af forskelsbehandling indberettes. Dette gælder for både indledende
indberetning, f.eks. til et ligebehandlingsorgan eller politiet, og for
retsforfølgelse af en sag. I henhold til data fra en nylig undersøgelse på
tværs af etniske mindretal og indvandrergrupper indberettede 82 % af de
diskriminerede ikke deres oplevelse[33].
De almindeligste årsager var, at de troede, at deres indberetning ikke ville
hjælpe, manglende viden om, hvordan og hvem de skulle klage til, og negative
erfaringer, såsom gener, bureaukrati eller varighed af processen. Der var
bekymring for, at der ville ske en markant stigning i antallet af retssager
vedrørende forskelsbehandling, som blev fremsat inden vedtagelsen af
direktiverne, men det har ikke været tilfældet. Der indberettes kun få sager, og
det vurderes, at de kun udgør en lille procentdel af de faktiske tilfælde af
forskelsbehandling i EU. I nogle medlemsstater kan tallene også være for lave,
fordi tilfælde af klar forskelsbehandling ikke indberettes og bringes for
domstolen. Dette fremhæver behovet for yderligere bevidstgørelse og
indberetning og for at forbedre adgangen til klage og domstolsprøvelse.
Nationale organer for ligebehandling kan spille en vigtig rolle[34] i indsatsen for at
gøre klageprocesserne mere "kundevenlige" og gøre det lettere for
ofre at indberette forskelsbehandling. 3.4 Adgang til klage og domstolsprøvelse Adgang til effektiv og hurtig domstolsprøvelse
er af grundlæggende betydning for ofre for forskelsbehandling. Hindringerne for
adgang til domstolsprøvelse omfatter korte tidsfrister for fremsættelse af
påstande om forskelsbehandling, retssagers varighed og omkostninger, herunder
den afskrækkende virkning, som "taberen betaler"-princippet kan have
på ofrene, og den begrænsede adgang til retshjælp[35]. I bilag I til denne beretning gives der konkret
vejledning i, hvordan en påstand om forskelsbehandling fremsættes, hvor der
gøres rede for ofrenes rettigheder i et enkelt sprog og format, og som
indeholder konkrete råd om, hvordan en sag om forskelsbehandling føres. 3.5 Sanktioner og retsmidler De to direktiver harmoniserer ikke sanktioner og
retsmidler i forbindelse med forskelsbehandling, men kræver, at medlemsstaterne
fastsætter effektive sanktioner, der står i rimeligt forhold til overtrædelsen
og har afskrækkende virkning, og sikrer mulighed for at klage til retslige
instanser med henblik på håndhævelse af forpligtelserne i henhold til disse
direktiver, eventuelt efter gennemførelse af en administrativ procedure. De
problemer, som mange medlemsstater indledningsvis havde i forbindelse med
korrekt gennemførelse af reglerne vedrørende sanktioner[36], er nu løst, og de
sanktioner, der fastsættes i medlemsstaternes love, er nu generelt hensigtsmæssige.
Der kan dog stadig være grund til bekymring, navnlig med hensyn til adgangen til
retsmidler i praksis, ligesom det ikke er sikkert, at sanktioner, der pålægges
i konkrete tilfælde, overholder kravene i direktiverne fuldt ud[37]. De nationale domstole
har øjensynlig en tendens til at anvende lovens laveste sanktioner med hensyn
til niveau og beløb for tilkendt erstatning[38].
I ACCEPT-sagen påpegede EU-Domstolen, at sanktioner af rent symbolsk karakter
ikke er i overensstemmelse med direktiv 2000/43/EF, og at det under visse
betingelser er i strid med direktivet, hvis det kun er muligt at udstede en
advarsel i tilfælde af forskelsbehandling[39].
I lyset af disse problemer vil Kommissionen nøje overvåge de standarder, der
gælder for sanktioner og retsmidler i medlemsstaterne. 3.6 Domstolenes fortolkning EU-Domstolen har i sin retspraksis præciseret
fortolkningen af begge direktiver. De fleste sager vedrører fortolkningen af
direktiv 2000/78/EF med hensyn til forskelsbehandling på grund af alder,
herunder især artikel 6, stk. 1, som fastsætter, at ulige behandling på grund
af alder ikke udgør forskelsbehandling, hvis den er objektivt og rimeligt
begrundet i et legitimt formål. Retspraksis vedrørende forskelsbehandling på
grundlag af seksuel orientering, handicap, race eller etnisk oprindelse er
mindre udviklet, fordi der henvises færre sager. I sagerne vedrørende disse
grunde har EU-Domstolen behandlet generelle spørgsmål, som f.eks. forbud mod,
at arbejdsgiver offentligt annoncerer forskelsbehandling, definitionen af
handicap eller udelukkelse af partnere af samme køn fra arbejdsrelaterede
goder, der er forbeholdt heteroseksuelle par. EU-Domstolen har endnu ikke haft
mulighed for at udtale sig om forskelsbehandling på grundlag af religion eller
tro. Medlemsstaterne indberetter forskellige niveauer
af national retspraksis. I nogle medlemsstater har direktiverne givet anledning
til vigtig retspraksis[40],
og sager henvises jævnligt til EU-Domstolen[41].
Andre medlemsstater indberetter kun få sager[42]. I bilag II til denne beretning gives der en
oversigt over EU-Domstolens vigtigste retspraksis, og relevante sager behandlet
af de nationale domstole fremhæves. 4. ASPEKTER, DER ER
FÆLLES FOR BEGGE DIREKTIVER Selv om der er bestemte kendetegn for de enkelte
grunde til forskelsbehandling[43],
ligner strukturen og de grundlæggende begreber i de to direktiver hinanden (definitioner,
positiv særbehandling, mindstekrav, klageadgang, bevisbyrde, formidling af
information, dialog mellem arbejdsmarkedets parter og med ikkestatslige
organisationer, sanktioner). 4.1 Indirekte forskelsbehandling Indirekte forskelsbehandling foreligger, når en
tilsyneladende neutral bestemmelse, betingelse eller praksis stiller personer,
der har en bestemt egenskab, særlig ufordelagtigt i forhold til andre personer,
medmindre den pågældende bestemmelse, betingelse eller praksis er objektivt
begrundet i et legitimt mål, og midlerne til at opfylde det er hensigtsmæssige
og nødvendige. Begrebet indirekte forskelsbehandling er komplekst, og mange
medlemsstater havde i begyndelsen problemer med at gennemføre det korrekt. Det
er nu omhandlet i lovgivningen, men dets anvendelse i praksis er stadig en
udfordring. For at illustrere dette problem oplyser nogle medlemsstater[44], at de nationale
domstole har givet udtryk for bekymringer over manglende klarhed eller
manglende forståelse af begrebet indirekte forskelsbehandling. Andre[45] påpeger, at de endnu
ikke har nogen retspraksis, som fortolker begrebet indirekte forskelsbehandling[46]. I bilag I til denne
beretning gives der eksempler på typiske tilfælde af indirekte
forskelsbehandling. 4.2 Bevisbyrde Et centralt element, når det handler om at
sikre korrekt håndtering af påstande om forskelsbehandling, er den omvendte
bevisbyrde over for domstolene eller andre kompetente myndigheder[47]. Når en person, der
påstår at være offer for forskelsbehandling, fremfører faktiske omstændigheder,
som giver anledning til at formode, at der er udøvet forskelsbehandling,
påhviler det den indklagede at bevise, at der ikke er tale om
forskelsbehandling. Indledningsvis havde otte medlemsstater problemer med at
gennemføre begrebet bevisbyrde korrekt[48].
Nogle medlemsstater[49]
oplyser, at anvendelsen af den omvendte bevisbyrde stadig er en udfordring, og
de nationale domstole har stadig ikke tilstrækkeligt kendskab hertil. Som et
eksempel på, hvordan dette problem kan løses, oplyser en medlemsstat, at den
overvejer at indføje den omvendte bevisbyrde direkte i den borgerlige
retsplejes regler (og ikke kun i lovgivningen om ligebehandling)[50]. Kommissionen fremmer
korrekt anvendelse af dette begreb ved at tilbyde uddannelse til nationale
dommere og andre praktiserende jurister[51]. 4.3 Positiv særbehandling Direktiverne giver specifikt medlemsstaterne
mulighed for, men ikke pligt til at opretholde eller vedtage specifikke
foranstaltninger, der har til formål at forebygge eller opveje ulemper knyttet
til en af de grunde, der er omhandlet i direktiverne[52]. Positiv særbehandling
skal pr. definition være til fordel for målgrupperne. Næsten alle
medlemsstater har indført en form for positiv særbehandling inden for rammerne
af de to direktiver[53],
f.eks. til fordel for personer med handicap eller romaer[54]. 4.4
Dobbelt diskrimination Direktiverne indeholder ikke specifikke
bestemmelser om dobbelt diskrimination, men henviser blot til den kendsgerning,
at "kvinder ofte er ofre for dobbelt diskrimination"[55]. Direktiverne gør det
dog allerede muligt at håndtere to eller flere grunde til diskrimination i
samme situation, selv om der kan opstå problemer som følge af forskelle i det
niveau af beskyttelse, der ydes i forbindelse med de forskellige grunde i de to
direktiver, idet anvendelsesområdet for direktiv 2000/78/EF alene er begrænset
til beskæftigelsesforhold. Kommissionen har søgt at afhjælpe dette i sit
forslag til et nyt direktiv fra 2008[56]. 4.5 Forskelsbehandling på grund af
tilknytning, antagelse og opfattelse EU-Domstolen har allerede afgjort, at
forskelsbehandling på grundlag af handicap under visse omstændigheder kan
omfatte forskelsbehandling på grundlag af en sagsøgers tilknytning til en person,
som er handicappet, selv om sagsøgeren ikke selv er handicappet[57]. Dette ræsonnement er
tilsyneladende generelt og gælder også for andre grunde til forskelsbehandling,
der er omhandlet i de to direktiver. I overensstemmelse med eksisterende national
retspraksis[58]
mener Kommissionen, at direktiverne også forbyder en situation, hvor en person
diskrimineres direkte på grundlag af en fejlagtig opfattelse eller antagelse af
beskyttede egenskaber. Det kan f.eks. være en situation, hvor en ansøger til et
job ikke vælges, fordi arbejdsgiveren fejlagtigt tror, at han/hun er af en bestemt
etnisk oprindelse eller er homoseksuel. 4.6 Beskyttelse af alle i EU De to direktiver præciserer, at forbuddet mod
forskelsbehandling også gælder for tredjelandes statsborgere, men omfatter ikke
ulige behandling på grund af nationalitet og berører ikke bestemmelser om
tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold[59].
Dette er et vigtigt element i direktiverne, idet det understreger, at forbuddet
mod forskelsbehandling gælder for alle i EU og ikke kun EU-borgere.
Tredjelandsstatsborgere, herunder statsløse personer[60], er ofte særligt
udsatte for forskelsbehandling som følge af deres situation[61]. Nogle problemer
skyldes dog ikke direkte lovgivningen, men den måde, som lovgivningen anvendes
på i praksis. Lovgivningen skal desuden kombineres med hensigtsmæssige politiske
og økonomiske foranstaltninger[62].
Medlemsstaterne oplyser, at beskyttelse mod forskelsbehandling på grundlag af
de forhold, der er omhandlet i de to direktiver, gælder for alle i deres land.
Flere medlemsstater beskriver deres integrationspolitikker for indvandrere og
tredjelandsstatsborgere som forebyggende foranstaltninger mod
forskelsbehandling. 5. Aspekter, der er specifikke for direktivet
om racelighed (2000/43/EF) 5.1 Forbud mod forskelsbehandling på grundlag af race eller etnisk
oprindelse Direktiv 2000/43/EF definerer ikke begreberne
race eller etnisk oprindelse. Det er op til medlemsstaterne at afgøre, om de
vil definere disse begreber i deres nationale lovgivning[63]. Nogle medlemsstater
henviser kun til "etnisk oprindelse" eller "etnicitet" og
bruger ikke begrebet "race" eller "racemæssig oprindelse".
Kommissionen kan som udgangspunkt ikke se noget problem i forbindelse med denne
tilgang til anvendelsen af direktivet, så længe det er klart, at dette ikke
medfører en begrænsning af anvendelsesområdet for den nationale lovgivning i
forhold til direktivet. Der er undertiden en overlapning mellem
racemæssig eller etnisk oprindelse og andre grunde, navnlig nationalitet,
religion og sprog. Direktiv 2000/43/EF omfatter ikke forskelsbehandling på grundlag
af nationalitet som sådan (medmindre differentiering på grundlag af
nationalitet eller sprog viser sig at være indirekte forskelsbehandling på
grundlag af etnisk oprindelse), og religion er som sådan beskyttet i medfør af
direktiv 2000/78/EF[64]. 5.2 Direktivets materielle anvendelsesområde I henhold til artikel 3, stk. 1, litra h), er
forskelsbehandling med hensyn til "adgang til og levering af varer og
tjenesteydelser, herunder bolig" forbudt. Direktivet gælder for både
den offentlige og den private sektor, men nogle af medlemsstaternes aktiviteter
(f.eks. politiet) kan omfatte udøvelse af offentlig myndighed uden element af
levering af "tjenesteydelser", jf. den betydning, som dette begreb
tillægges i traktaterne og EU-Domstolens retspraksis. Et andet begreb, der kan give anledning til
spørgsmål, er henvisningen til "available to the public"
(offentligt tilgængelige) i den engelske udgave af direktivet. Denne betingelse
udelukker umiddelbart situationer, hvor tilbuddet om at levere en bestemt vare
eller tjenesteydelse ikke er fremsat offentligt (f.eks. gennem avisannoncer
eller på et offentligt tilgængeligt websted), men kun for en begrænset kreds af
familiemedlemmer. 5.3 Ligebehandlingsorganernes rolle Medlemsstaterne skal i henhold til direktivet
nedsætte et eller flere organer, der har til opgave at bistå ofre for
forskelsbehandling og indlede uafhængige indberetninger og undersøgelser af
forskelsbehandling, og det har alle medlemsstaterne gjort[65]. Denne forpligtelse
vedrører kun grunden race eller etnisk oprindelse (samt køn i medfør af
ligestillingsdirektiverne[66]),
men ikke grundene religion eller tro, handicap, alder og seksuel orientering. I
de fleste medlemsstater omfatter det nationale ligebehandlingsorgans mandat dog
alle disse grunde[67],
og i 15 medlemsstater dækker det også grunde ud over dem, der er omfattet af
EU-lovgivningen (f.eks. nationalitet, sprog eller politisk holdning). I mange
medlemsstater har organet for ligebehandling også bredere beføjelser end dem,
der kræves i direktivet, eller har med hensyn til grundene religion eller tro,
handicap, alder og seksuel orientering kompetencer, der går videre end
beskæftigelse. Der er klare forskelle mellem medlemsstaterne,
hvad angår disse organers kompetencer, ressourcer og struktur. Nogle ligebehandlingsorganer
har en rådgivende og promoverende rolle, mens andre har kvasiretlig kompetence.
I henhold til direktivet skal medlemsstaterne sikre, at organerne for
ligebehandling har de beføjelser og ressourcer, der er nødvendige for effektivt
at løse deres opgaver, herunder den vigtige opgave med at bistå ofre for
forskelsbehandling. Som følge af stigende bekymring i den henseende undersøger
Kommissionen i øjeblikket mere bredt medlemsstaternes overholdelse af kravene i
dette direktiv (og ligestillingsdirektiverne) vedrørende de nationale
ligebehandlingsorganer. Den kontrollerer i denne forbindelse, at hvert
ligebehandlingsorgan har det krævede mandat og de krævede beføjelser, og at det
faktisk effektivt varetager alle de opgaver, der er fastsat i direktivet[68]. 5.4 Beskyttelse af romaer i henhold til
direktivet Direktiv 2000/43/EF omhandler indgående alle
former for forskelsbehandling på grundlag af race eller etnisk oprindelse.
Romaerne, en særlig stor og sårbar etnisk gruppe, er direkte omfattet af
direktivets anvendelsesområde. Kommissionen har allerede taget fat om
problemer, der direkte skyldes nationale bestemmelser, herunder ved
overtrædelsesprocedurer, når det er nødvendigt[69].
Romaernes specifikke problemer skyldes dog sjældent direkte lovgivningen[70], men oftest den måde,
som lovgivningen anvendes på i praksis[71].
Det fremhæver behovet for i relevante tilfælde at udvide Kommissionens
undersøgelse til national praksis, der påvirker gennemførelsen af princippet om
ligebehandling. Enkeltvise tilfælde af forskelsbehandling skal behandles i
henhold til national lovgivning og via de nationale domstole, men Kommissionen
overvåger, at medlemsstaterne systematisk overholder direktivet i deres
administrative praksis. Kommissionen anerkender, at lovgivning alene
ikke er nok til at løse den dybt forankrede sociale udstødelse af romaerne og
de fordomme, de stadig står over for. Lovgivning skal kombineres med
hensigtsmæssige politiske og økonomiske foranstaltninger. Et centralt element i
indsatsen for at bekæmpe forskelsbehandlingen af romaer på EU-plan var
vedtagelsen af en EU-ramme for de nationale strategier for romaernes
integration frem til 2020[72].
Den er blevet efterfulgt af Kommissionens årlige tilsyn med de nationale
strategier, som medlemsstaterne har udviklet. De fire nøgleområder i de
nationale strategier for romaerne (uddannelse, beskæftigelse, sundhedspleje og
bolig) er alle omfattet af direktivet. Opnåelse af fuld lighed i praksis kan
under visse omstændigheder kræve positiv særbehandling af romaer, navnlig inden
for de fire ovennævnte nøgleområder. Kommissionen er samtidig fortsat med at videreudvikle
den retlige beskyttelse via sit forslag til Rådets henstilling om romaer, som
blev vedtaget den 9. december 2013[73].
Den støtter en lang række specifikke foranstaltninger inden for de fire
nøgleområder og horisontale foranstaltninger, som kan forbedre romaernes
situation, og lægger særlig vægt på behovet for at sikre, at direktivet
håndhæves effektivt og praktisk, navnlig ved at opfordre medlemsstaterne til at
tage yderligere skridt til at sikre, at deres nationale, regionale og lokale
forvaltningsregler ikke virker diskriminerende eller resulterer i segregerende praksis[74]. Denne henstilling vil
styrke effektiviteten af beskyttelsen mod forskelsbehandling og fremme proaktive
foranstaltninger. EU-Domstolen har endnu ikke afsagt dom i sager,
som specifikt omhandler romaer[75],
men der findes relevant retspraksis på nationalt plan (se bilag II). 6. Aspekter, der er specifikke for direktivet
om beskæftigelseslighed (2000/78/EF) 6.1 Alder Da direktivet blev vedtaget, var begrebet
aldersdiskrimination med hensyn til beskæftigelse og erhverv nyt i mange
medlemsstater og krævede en ændring i arbejdsgivernes tilgang til
aldersrelaterede spørgsmål. Aldersdiskrimination mod ældre i beskæftigelse
bliver stadig mere relevant som følge af de demografiske ændringer i Europa,
der er grundlaget for størstedelen af den seneste aldersrelaterede lovgivning,
som f.eks. afskaffelse eller hævelse af den obligatoriske pensionsalder,
fjernelse af incitamenterne til tidlig tilbagetrækning og andre
foranstaltninger for at fastholde ældre arbejdstagere på arbejdsmarkedet. I henhold til direktivets artikel 6 er ulige
behandling på grund af alder berettiget i visse situationer[76]. Enhver undtagelse
skal dog være objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt formål, herunder
bl.a. beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitiske mål, og
midlerne til at opfylde det pågældende formål skal være hensigtsmæssige og
nødvendige. Da denne bestemmelse giver medlemsstaterne betydelig fleksibilitet,
har den givet anledning til en række skelsættende afgørelser truffet af
EU-Domstolen og nationale domstole, hvilket har gjort det tydeligere, hvornår
ulige behandling er berettiget. Som følge af dette områdes særlige betydning og
praktiske relevans gives der i bilag III til denne beretning en oversigt over
de aldersrelaterede problemstillinger[77]. 6.2 Handicap EU-Domstolen har allerede afsagt skelsættende
afgørelser om forskelsbehandling på grundlag af handicap. I sagen Chacon
Navas[78]
definerede EU-Domstolen begrebet handicap og afgjorde, at sygdom som sådan ikke
er omfattet af dette begreb. Senest har EU-Domstolen i sagerne Ring og
Skouboe Werge[79]
dog præciseret, at begrebet handicap under visse omstændigheder kan omfatte
tilstande forårsaget af uhelbredelige eller forbigående langvarige sygdomme.
EU-Domstolen integrerede også begrebet handicap som omhandlet i FN-konventionen
om rettigheder for personer med handicap i sin fortolkning. Konventionen er det første juridisk bindende
internationale menneskerettighedsinstrument, som Den Europæiske Union er part i[80]. Som følge deraf er
Unionen bundet af konventionen inden for sine kompetencer[81], og direktiv
2000/78/EF skal så vidt muligt fortolkes i overensstemmelse med konventionen[82]. Arbejdsgiverens forpligtelse til i rimeligt
omfang at foretage tilpasninger af hensyn til personer med handicap[83] er et af de centrale
elementer i direktivet, og Kommissionen har omhyggeligt overvåget, at det er
blevet korrekt gennemført i de nationale love. En række medlemsstater havde
indledningsvis problemer i denne henseende[84].
EU-Domstolen fandt den 4. juli 2013, at en medlemsstat havde overtrådt
direktivet[85],
idet den ikke havde gennemført bestemmelsen korrekt for alle personer med handicap,
men alle andre sager er i dag afsluttet. 6.3 Seksuel orientering Forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af
seksuel orientering var nyt for næsten alle medlemsstater, da direktivet blev
gennemført. Kommissionen måtte indlede overtrædelsesprocedurer mod en række
medlemsstater[86]
som følge af manglende beskyttelse med hensyn til denne grund. Alle disse sager
er nu afsluttet, og alle medlemsstater yder den krævede beskyttelse. EU-Domstolen har fortolket grænserne af
grundlaget "seksuel orientering" i enkelte skelsættende afgørelser,
som f.eks. Maruko og Römer [87], hvor Domstolen konkluderede, at nationale regler, der afviser at
tildele partnere af samme køn ydelser, som ægtefæller tildeles, falder inden
for direktivets anvendelsesområde, når den nationale lovgivning placerer
personer af samme køn i en situation, der kan sammenlignes med ægtefællers
situation. Den nylige ACCEPT-sag[88]
illustrerer de tilbageværende udfordringer på dette område og behovet for
konstant årvågenhed i forbindelse med forbuddet mod forskelsbehandling[89]. I denne sag fandt
EU-Domstolen, at de offentlige erklæringer, som ejeren af en professionel
fodboldklub i Rumænien fremsatte om, at han aldrig ville ansætte en homoseksuel
spiller, var i strid med direktiv 2000/78/EF. 6.4 Religion eller tro Direktivet forbyder forskelsbehandling på
grundlag af religion eller tro inden for beskæftigelse. Denne beskyttelse
gælder alle mennesker, der tilhører en bestemt religion eller har en bestemt
tro. I henhold til artikel 4, stk. 2, tillades der dog en undtagelse for kirker
og organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, når de handler
som arbejdsgivere. Disse organisationer kan under visse betingelser fastsætte
specifikke krav til deres medarbejderes religion eller tro. Sådanne krav
(såkaldte "erhvervsmæssige krav") skal være regulære, legitime og
erhvervsmæssigt berettigede og må ikke være baseret på andre kriterier (f.eks.
en medarbejders seksuelle orientering). Kommissionen har overvåget de nationale
loves overensstemmelse med denne undtagelse, som skal fortolkes snævert, fordi
den vedrører en afvigelse. Indledningsvis havde seks medlemsstater[90] problemer med at
gennemføre undtagelsen korrekt, men alle overtrædelsesprocedurer er nu
afsluttet. 7. Konklusioner og det videre forløb Alle medlemsstater har
på nuværende tidspunkt iværksat de nødvendige foranstaltninger for at
gennemføre de to direktiver i deres nationale lovgivning og etablere de
procedurer og organer, der kræves for at gennemføre disse direktiver.
Medlemsstaternes administrative og retlige myndigheder samt deres
ligebehandlingsorganer er nu forposterne i indsatsen for systematisk at sikre
hver enkelt borger fuld og reel beskyttelse. Kommissionen vil nøje overvåge
gennemførelsen og støtte medlemsstaternes myndigheder i denne henseende.
Kommissionen vil også fortsætte sin overvågning inden for rammerne af sin
årlige beretning om anvendelsen af EU's charter for grundlæggende rettigheder. Hovedudfordringen er nu
at forstærke bevidstheden om den allerede eksisterende beskyttelse og sikre bedre
gennemførelse og anvendelse af direktiverne i praksis. Kommissionen vil sammen
med medlemsstaterne og deres ligebehandlingsorganer yde en samordnet indsats
for at opnå det fulde potentiale af direktiverne med hensyn til beskyttelse af
den grundlæggende ret til ligebehandling i EU. De tre bilag til denne beretning
er udarbejdet som et bidrag til denne indsats. Lovgivning alene er dog ikke nok
til at sikre fuld lighed, så den skal kombineres med hensigtsmæssige politiske
foranstaltninger. Finansiering til oplysningskampagner og
uddannelsesaktiviteter tilbydes allerede under EU's program for beskæftigelse
og social solidaritet (Progress), men dette arbejde skal styrkes yderligere af
Kommissionen i samarbejde med medlemsstaterne for at sikre håndgribelige forbedringer
i kendskabet til rettigheder i hele EU. Styrkelse af de nationale
ligebehandlingsorganers rolle som vagthunde for lighed kan i afgørende grad
medvirke til at gøre gennemførelsen og anvendelsen af direktiverne mere
effektiv. Hvis ligebehandlingsorganerne bliver mere effektive, og de får
mulighed for at udnytte deres potentiale fuldt ud, vil det være et væsentligt
skridt på vejen til at fremme ligebehandling på en måde, som er let tilgængelig
for alle i EU, og som er både hurtigere og billigere for alle de berørte parter
(herunder medlemsstaterne) end håndhævelse gennem domstolene. [1] Rådets direktiv 2000/43/EF af 29. juni 2000 om
gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk
oprindelse (EFT L 180 af 19.7.2000, s. 22) og Rådets direktiv 2000/78/EF af
27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med
hensyn til beskæftigelse og erhverv (EFT L 303 af 2.12.2000, s. 16). [2] KOM(2006) 643 endelig af 30.10.2006, om direktiv
2000/43/EF. [3] KOM(2008) 225 endelig/2 af 8.7.2008, om direktiv
2000/78/EF. [4] Artikel 17 i direktiv 2000/43/EF og artikel 19 i
direktiv 2000/78/EF. [5] I henhold til artikel 25 i traktaten om Den Europæiske
Unions funktionsmåde (TEUF) aflægger Kommissionen hvert tredje år rapport om
anvendelsen af traktatens bestemmelser om "Ikkeforskelsbehandling og
unionsborgerskab" (se COM(2013) 270 af 8.5.2013 for
rapporteringsperioden 2011-2013. I artikel 25-rapporten henvises der til denne
beretning, for så vidt angår ikkeforskelsbehandling i henhold til artikel 19 i
TEUF. [6] Artikler omhandlet i fodnote 4. [7] Organerne for ligebehandling i Belgien, Danmark,
Tyskland, Ungarn, Østrig, Sverige og Det Forenede Kongerige indgav separate
svar. [8] De Offentlige Arbejdsgiveres Europæiske Organisation
(CEEP), BusinessEurope, Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation (EFS),
EUROCADRES og Union européenne de l’artisanat et des petites et moyennes
enterprises (UEAPME). [9] European Women’s Lobby, Platform of European Social NGOs
(Social Platform), European Network of Religion and Belief (ENORB), European
Network against Racism (ENAR), ILGA-Europe, AGE Platform Europe, European
Disability Forum (EDF), Open Society, Amnesty International og European Roma
Rights Centre (ERRC). Desuden indgav Platform for International Cooperation on
Undocumented Migrants (PICUM) og European Forum of Muslim Women bidrag på eget
initiativ. [10] Dette net bistår Kommissionen i spørgsmål vedrørende
antidiskriminationslovgivningen. [11] Direktiv 2000/43/EF skulle gennemføres inden den
19. juli 2003 af EU-15, inden den 1. maj 2004 af EU-10, inden den
1. januar 2007 af Rumænien og Bulgarien og inden den 1. juli 2013 af
Kroatien. Direktiv 2000/78/EF skulle gennemføres inden den 2. december
2003 af EU-15 og som ovenfor for de nye medlemsstater. Direktiv 2000/78/EF gav
dog endnu tre år til at gennemføre bestemmelserne om forskelsbehandling på
grund af alder og handicap. [12] Der blev ikke indledt procedurer mod Luxembourg.
Undersøgelsen af Bulgariens og Kroatiens gennemførelse er endnu ikke afsluttet.
[13] Overtrædelsesprocedurer for manglende overensstemmelse mod
Belgien (begge direktiver) og Rumænien (direktiv 2000/78/EF) verserer. [14] Sag C-312/11, Kommissionen mod Italien, dom af 4.
juli 2013. [15] Det ses af de nylige overtrædelsesprocedurer mod to medlemsstater
(Ungarn vedrørende direktiv 2000/78/EF i 2012 og Finland vedrørende
direktiv 2000/43/EF i 2013). Førstnævnte sag vedrører nedsættelsen af den
obligatoriske pensionsalder for dommere, offentlige anklagere og notarer.
Sidstnævnte vedrører det nationale ligebehandlingsorgans manglende kompetencer
i forhold til direktiv 2000/43/EF. EU-Domstolen fandt, at Ungarn ikke
overholdt direktiv 2000/78/EF som følge af den betydelige nedsættelse af den
aldersgrænse, der fører til det obligatoriske erhvervsophør for dommere,
offentlige anklagere og notarer (sag C-286/12, Kommissionen mod Ungarn, dom af
6. november 2012). Efter dommen vedtog Ungarn lov T-9598 den
11. marts 2013 for at sikre overensstemmelse med direktivet, og sagen blev
afsluttet den 20. november 2013. [16] To sager vedrører Grækenland og diskriminerende
aldersgrænser inden for offentlige tjenester, og en sag vedrører Tjekkiet og
utilstrækkelig beskyttelse mod forskelsbehandling af personer med handicap, der
søger beskæftigelse. [17] Kommissionens publikationer er udarbejdet af European
Network of Legal Experts in the
Non-discrimination Field og findes på http://ec.europa.eu/justice/discrimination/document/index_en.htm#h2-7.
Equinet-rapporter findes på http://www.equineteurope.org,
og FRA-rapporter findes på http://fra.europa.eu. [18] Finansiering ydes under programmet "Progress
2007-13", jf. Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse
nr. 1672/2006/EF af 24. oktober 2006 om et fællesskabsprogram for
beskæftigelse og social solidaritet — Progress, EUT L 315 af 15.11.2006.
Uddannelsen tilrettelægges i øjeblikket af Academy of European Law i Trier på
grundlag af en kontrakt med Kommissionen (se http://www.era.int). [19] Artikel 10 i direktiv 2000/43/EF og artikel 12 i direktiv
2000/78/EF. [20] I EU-MIDIS-undersøgelsen, som blev gennemført af FRA i
2010, udtalte kun 25 % af respondenterne, at de havde kendskab til
antidiskriminationslovgivningen, som findes på: http://fra.europa.eu/en/publications-and-resources. [21] Stillingsannoncer må ikke indeholde diskriminerende krav
vedrørende f.eks. ansøgernes alder eller etniske oprindelse. Nogle
medlemsstater har forsøgsvis anvendt anonyme cv'er i jobansøgninger for at
undgå fordomme ved udvælgelsen af kandidater til jobsamtaler, f.eks. det tyske
pilotprojekt: http://www.antidiskriminierungsstelle.de/DE/ThemenUndForschung/anonymisierte_bewerbungen/anonymisierte_bewerbungen_node.html.
[22] F.eks. Bulgarien, Irland, Italien, Polen, Rumænien,
Slovakiet og Spanien. Organer for ligebehandling i Østrig, Det Forenede
Kongerige og Polen har ligeledes fremlagt detaljerede oplysninger i denne
henseende. Flere medlemsstater nævner, at EU's finansiering under Progress er
blevet anvendt til oplysningskampagner. [23] Dette var også en af FRA's anbefalinger i udtalelse 1/2013
om de to direktiver, som findes på: http://fra.europa.eu/en/opinion/2013/fra-opinion-situation-equality-european-union-10-years-initial-implementation-equality.
[24] Artikel 11 og 12 i direktiv 2000/43/EF og artikel 13 og 14
i direktiv 2000/78/EF fremhæver den rolle, som arbejdsmarkedets parter og
ikkestatslige organisationer spiller i indsatsen for at fremme ligebehandling. [25] F.eks. onlinevejledningen til arbejdsgivere og
arbejdstagere udarbejdet af den britiske Equality and Human Rights Commission,
som findes på: http://www.equalityhumanrights.com/advice-and-guidance/new-equality-act-guidance/.
[26] Data om lighed henviser til indsamlede data om lighed og
forskelsbehandling. [27] Dette gælder ikke kun data vedrørende de grunde, der er
omhandlet i de to direktiver, men også data vedrørende køn. Hvis medlemsstater
ikke indsamler data vedrørende køb, kan de ikke registrere, om kvinder i højere
grad en mænd udsættes for bestemte typer forskelsbehandling. [28] Se også Equinet-rapporten "Statistics on
Discrimination and Database on Complaints. A contribution from national
equality bodies", december 2009, som findes på http://www.equineteurope.org. [29] Situation Testing er en metode, der belyser
forskelsbehandling ved at sammenligne par, f.eks. testansøgninger om en
ledig stilling fra matchede par, hvor man bruger en identisk ansøgning, der kun
adskiller sig på det punkt, der undersøges (f.eks. alder). [30] Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF af 24.
oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af
personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger
(EFT L 281 af 23.11.1995, s. 31-50) Den kommende reform af EU's
retlige ramme for beskyttelsen af personoplysninger, som Kommissionen har
fremlagt, vil ikke omfatte ændringer i denne henseende. [31] Alle referencer til data om lighed i denne beretning skal
opfattes som anonyme data til statistiske og dokumentationsmæssige formål og
omfatter ikke identifikation af de berørte fysiske personer. [32] Tyskland, Irland, Frankrig, Kroatien og Ungarn har f.eks.
offentliggjort undersøgelser, rapporter eller håndbøger om indsamling af data
om lighed. [33] EU-MIDIS-undersøgelse fra 2010 gennemført af Agenturet for
Grundlæggende Rettigheder, som findes på http://fra.europa.eu/en/publications-and-resources.
[34] Se Equinet-rapporten fra 2012: "Tackling the
'Known Unknown' How Equality Bodies Can Address Under-Reporting of
Discrimination through Communications", som findes på: http:// www.equineteurope.org. [35] Disse begrænsninger er beskrevet i relevante
undersøgelser, f.eks. "Comparative study on access to justice in gender
equality and anti-discrimination law" udarbejdet i 2011 efter bestilling
fra Kommissionen (findes på
http://ec.europa.eu/justice/gender-
equality/files/conference_sept_2011/final_report_access_to_justice_final_en.pdf) og FRA-rapporten "Access to justice in cases of
discrimination in the EU – Steps to further equality", som findes på: http://fra.europa.eu/en/publications-and-resources. [36] Flere medlemsstater havde i strid med reglerne f.eks.
indført en øvre grænse for erstatning for forskelsbehandling. [37] Undersøgelser nævnt i fodnote 35 og nationale rapporter
udarbejdet af uafhængige juridiske eksperter inden for antidiskrimination,
nationale ligebehandlingsorganer og Equinet. [38] F.eks. data indsamlet af uafhængige juridiske eksperter
fra alle medlemsstater,
som er blevet sammenlignet og opsummeret i rapporten "Developing
Anti-Discrimination
Law in Europe", oktober 2012, som findes på http://ec.europa.eu/justice/discrimination/document/index_en.htm#h2-7. [39] Sag C-81/12, Asociatia Accept mod Consiliul National
pentru Combaterea Discriminarii, dom af 25. marts 2013. EU-Domstolen
overlod det til den nationale domstol at vurdere om dette var tilfældet. [40] F.eks. Tyskland. [41] F.eks. Danmark og Tyskland. [42] Estland oplyser f.eks., at de estiske domstole i perioden
2007-2011 kun afsagde dom i tre sager vedrørende forskelsbehandling med hensyn
til beskæftigelse. Finland oplyser, at det ikke har megen retspraksis
vedrørende antidiskriminationsloven, og at de højere domstole næsten ikke har
behandlet sager om forskelsbehandling. Letland har ikke haft nogen straffesager
i perioden 2009-2012 og har mellem 44 og 57 sager om året, som generelt
vedrører diskrimination og forskelsbehandling. Malta svarer, at det næsten ikke
har nogen retspraksis. [43] Som f.eks. begrebet tilpasning i rimeligt omfang, der kun gælder
for handicapområdet. [44] F.eks. Irland og Danmark. [45] F.eks. Estland, Slovenien og Finland. [46] Organerne for ligebehandling påpegede i deres fælles
bidrag, at der er behov for at sikre ensartet anvendelse af begrebet indirekte
forskelsbehandling. Se Equality law in Practice –
Report on the Implementation of the Race and General Framework Directives,
Equinet-rapport, maj 2013, som findes på: http://www.equineteurope.org. [47] Dette gælder kun i civile sager, ikke i straffesager. [48] Tjekkiet, Estland, Italien, Cypern, Litauen, Ungarn, Malta
og Rumænien. [49] Belgien, Malta og Slovakiet. [50] Slovakiet. [51] Se fodnote 18. Et af emnerne i denne uddannelse er netop
bevisbyrde i sager om forskelsbehandling. [52] Artikel 5 i direktiv 2000/43/EF og artikel 7 i direktiv
2000/78/EF. I direktiverne fastsættes følgende: "For at sikre fuld
ligestilling i praksis er princippet om ligebehandling ikke til hinder for, at
de enkelte medlemsstater opretholder eller vedtager specifikke foranstaltninger,
der har til formål at forebygge eller opveje ulemper knyttet til race eller
etnisk oprindelse" eller henholdsvis religion eller tro, handicap, alder
eller seksuel orientering". [53] Kun Litauen har oplyst, at sådanne foranstaltninger ikke
er blevet vedtaget. [54] Med hensyn til positiv særbehandling af personer med
handicap oplyser medlemsstaterne, at der er fastsat mål for deres ansættelse i
den offentlige sektor. Den indberettede positive særbehandling af romaer er
mere forskelligartet og omfatter de fire centrale områder af de nationale
romastrategier (beskæftigelse, boliger, uddannelse og sundhedsydelser). I
Rådets henstilling om foranstaltninger i medlemsstaterne til effektiv
integration af romaerne, der blev vedtaget den 9. december 2013
(Rådets dokument nr. 16970/13, som findes på: http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/en/lsa/139979.pdf) (EUT-henvisningen
foreligger endnu ikke), henstilles det til medlemsstaterne "Med det formål
at fremme fuld ligestilling i praksis at træffe effektive politiske
foranstaltninger for at sikre ligebehandling af romaerne og respekt for deres
grundlæggende rettigheder, herunder lige adgang til uddannelse, beskæftigelse,
sundhedsydelser og boliger" (punkt 1.1). [55] Betragtning 14 i direktiv 2000/43/EF og betragtning 3 i
direktiv 2000/78/EF. Begge direktiver henviser også til behovet for i
overensstemmelse med princippet om lige muligheder for mænd og kvinder at
vurdere indvirkningen af de foranstaltninger, der er truffet, for kvinder og
mænd (artikel 17, stk. 2, i direktiv 2000/43/EF og artikel 19, stk. 2, i
direktiv 2000/78/EF). Mange medlemsstater oplyser, at de ikke har relevante
oplysninger om dette aspekt, men Irland, Spanien, Frankrig, Nederlandene og
Polen har dog indgivet omfattende information. [56] Forslag til direktiv om gennemførelse af princippet om
ligebehandling af alle uanset religion eller tro, handicap, alder eller seksuel
orientering (KOM(2008) 426 endelig). [57] Sag C-303/06, Coleman, dom af 17. juli 2008, hvor
EU-Domstolen slog fast, at direktiv 2000/78/EF beskyttede en mor til et
handicappet barn mod chikane og forskelsbehandling med hensyn til
beskæftigelse, når problemerne skyldtes, at hun havde brug for ekstra frihed
fra arbejdet for at tage sig af sit barn. [58] Se bilag II, punkt 2c. [59] Artikel 3, stk. 2, i begge direktiver, betragtning 13
i direktiv 2000/43/EF og betragtning 12 i direktiv 2000/78/EF. [60] En "tredjelandsstatsborger" defineres som en
person, der ikke er unionsborger, jf. artikel 20, stk. 1, i TEUF, i f.eks.
direktiv 2011/98/EU. [61] Eksempler på direktiver, der specifikt omhandler
tredjelandsstatsborgeres ret til samme behandling som statsborgere, omfatter:
Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres
status som fastboende udlænding (EUT L 16 af 23.1.2004, s. 44), som ændret ved
direktiv 2011/51/EU for at udvide dets anvendelsesområde til at omfatte
personer med international beskyttelse (EUT L 132 af 19.5.2011,
s.1), og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EU af
13. december 2011 om én enkelt ansøgningsprocedure for en kombineret
tilladelse til tredjelandsstatsborgere til at opholde sig og arbejde på en
medlemsstats område og om et sæt fælles rettigheder for arbejdstagere fra
tredjelande, der har lovligt ophold i en medlemsstat
(EUT L 343 af 23.12.2011, s. 1). I sidstnævnte henvises der
specifikt til direktiv 2000/43/EF og direktiv 2000/78/EF i betragtning 29.
[62] De fælles grundprincipper for integration udgør på EU-plan
en ramme for det politiske samarbejde om integration af
tredjelandsstatsborgere, herunder respekt for lighed og ikkeforskelsbehandling,
som er blevet videreudviklet gennem Kommissionens meddelelser om integration,
udveksling mellem medlemsstaterne og høring af relevante interessenter. Fælles
grundprincipper for politikken for integration af indvandrere i Den Europæiske
Union, vedtaget den 19. november 2004, dok 14615/04; En fælles dagsorden for
integration, KOM(2005) 389 endelig, og Europæisk dagsorden for integration af
tredjelandsstatsborgere, KOM(2011) 455 endelig. [63] Det Forenede Kongerige oplyser, at "race"
defineres på følgende måde i den britiske lov om lighed fra 2010 (§9, stk. 1): "Race
includes (a) colour; (b) nationality; (c) ethnic or national origins"
(Race omfatter a) farve; b) nationalitet; c) etnisk eller national oprindelse).
Begrebet "etnisk eller national oprindelse" indgår her i definitionen
af "race" og defineres ikke yderligere. Sverige oplyser, at det definerer
"etnisk identitet" som national eller etnisk oprindelse, hudfarve
eller lignende forhold i sin lov om forskelsbehandling. Enkelte andre
medlemsstater henviser til fortolkning, der gives i nationale forberedende
dokumenter, national retspraksis eller internationale konventioner, herunder
den internationale konvention om afskaffelse af alle former for
racediskrimination, som også nævnes i direktivets præambel. [64] Equinet-rapporten "Equality Law in Practice –
Comparative analysis of discrimination cases in Europe" viser i et
casestudie vurderet af nationale ligebehandlingsorganer, hvor vanskeligt
grænseområdet mellem de forskellige grunde kan være. Rapporten findes på http://www.equineteurope.org. [65] Der verserer dog overtrædelsesprocedurer mod Belgien og
Finland vedrørende manglende kompetencer hos de nationale
ligebehandlingsorganer. Problemet forventes dog snart løst i Belgien. [66] Rådets direktiv 2004/113/EF af 13. december 2004 om
gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse
med adgang til og levering af varer og tjenesteydelse, EUT L 373 af 21.12.2004,
s. 37, og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli
2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af
mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdning), EUT
L 204 af 26.7.2006, s. 23. [67] Alle bortset fra Danmark, Italien, Malta, Portugal,
Spanien og Finland. I Danmark har Ligebehandlingsnævnet, et uafhængigt
administrativt klageorgan, kompetence vedrørende en lang række grunde, herunder
alle grunde omfattet af direktiv 2000/78/EF. [68] Flere medlemsstater er blevet kontaktet som led i denne
undersøgelse med en anmodning om at fremlægge dokumentation for bistanden til
ofre for forskelsbehandling og for gennemførte indberetninger og undersøgelser.
Indtil videre er der iværksat overtrædelsesprocedurer mod Finland (vedrørende
manglen på et kompetent ligebehandlingsorgan for beskæftigelse i henhold til
direktiv 2000/43/EF). [69] Kommissionen skred f.eks. ind over for en bestemmelse i
den rumænske lovgivning, der tilsyneladende tillod en særlig kategori af
indirekte forskelsbehandling inden for arealforvaltning og planlægning.
Bestemmelsen var formuleret på en neutral måde, men påvirkede tilsyneladende
navnlig romaerne. [70] Når det fastsættes, om der er tale om lovgivning eller
foranstaltninger, der specifikt forskelsbehandler romaer, er det ikke relevant,
om de udtrykkeligt henviser til romaer eller anvender andre termer
(f.eks. "nomader"), hvis det er indlysende, at
foranstaltningerne er målrettet mod romaer. [71] Det gælder ikke kun lovgivning om ligebehandling, men også
andre love, der påvirker ligebehandling inden for de områder, der er omfattet
af direktivet (f.eks. lovgivning om socialt boligbyggeri med hensyn til adgang
til boliger). [72] KOM(2011) 173 endelig af 5.4.2011. [73] Rådets dokument nr. 16970/13 findes på: http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/en/lsa/139979.pdf (EUT-henvisningen til henstillingen foreligger endnu ikke). [74] Punkt 2.1 i henstillingen. [75] Sag C-394/11, Belov, den første specifikke sag om
forskelsbehandling af romaer henvist til EU-Domstolen, blev afvist af Domstolen
den 31. januar 2013, fordi den bulgarske ligebehandlingsdomstol (som henviste
sagen til Domstolen) ikke anses for at være en domstol eller ret som defineret
i traktaten. [76] Særlige vilkår for unge og ældre arbejdstagere, fastsættelse
af minimumsbetingelser vedrørende alder, erhvervserfaring eller anciennitet og
fastsættelse af en maksimal aldersgrænse for ansættelse. [77] Baseret på bidrag fra medlemsstaterne, relevante
interessenter og en rapport offentliggjort af Kommissionen i 2011 "Age and
Employment", som findes på: http://ec.europa.eu/justice/discrimination/document/index_en.htm#h2-7. [78] Sag C-13/01, Chacon Navas, dom af 11. juli 2008. [79] Forenede sager C-335/11 og C-337/11, Ring og Skouboe
Werge, dom af 11. april 2013. [80] Den Europæiske Union undertegnede konventionen den 30.
marts 2007, og konventionen trådte i kraft for EU's vedkommende den 22. januar
2011. EU's første periodiske rapport om gennemførelsen af FN-konventionen om
rettigheder for personer med handicap fremlægges efter planen i 2014. [81] Disse fremgår af bilag II til Rådets afgørelse af 26.
november 2009 om Det Europæiske Fællesskabs indgåelse af De Forenede Nationers
konvention om handicappedes rettigheder, EUT L 23 af 27.1.2010, s. 35. [82] Se præmis 28-32 i Ring og Skouboe Werge citeret i
fodnote 79 ovenfor. [83] Tilpasninger i rimeligt omfang betyder, at arbejdsgiveren
skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de
konkrete behov, for at give en person med handicap adgang til beskæftigelse,
til at udøve den eller have fremgang i den eller for at give vedkommende adgang
til uddannelse, medmindre arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor
byrde. [84] Belgien, Estland, Cypern, Italien, Letland, Litauen,
Ungarn, Polen og Slovakiet. [85] Italien. Sag C-312/11, Kommissionen mod Italien,
dom af 4. juli 2013. Efter dommen har Italien ændret sin lovgivning, og denne
ændring undersøges i øjeblikket af Kommissionen. [86] Tjekkiet, Letland, Polen, Slovakiet, Finland og Det
Forenede Kongerige. [87] Sag C-267/06, Maruko mod Versorgungsanstalt der
deutschen Bühnen, dom af 1. april 2008, og sag C-147/08, Römer mod Freie
und Hansestadt Hamburg, dom af 10. maj 2011. [88] Sag C-81/12, Asociatia Accept mod Consiliul National
pentru Combaterea Discriminarii, dom af 25. marts 2013. [89] Se FRA's nylige EU-undersøgelse om LGBT'ers oplevelser med
forskelsbehandling og hadforbrydelser offentliggjort i maj 2013, som findes på:
http://fra.europa.eu/en/publication/2013/eu-lgbt-survey-european-union-lesbian-gay-bisexual-and-transgender-survey-results,
og Equinet-perspektivet fra 2013 "Equality bodies promoting equality &
non-discrimination for LGBTI people", som findes på www.equineteurope.org, og som har til
formål at støtte ligebehandlingsorganernes indsats for at fremme ligebehandling
og bekæmpe forskelsbehandling af LGBTI-personer. [90] Tyskland, Irland, Nederlandene, Slovenien, Finland og Det
Forenede Kongerige.