MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN Motverka konsekvenserna av att unionsmedborgare som utövar sin rätt till fri rörlighet förlorar sin rösträtt i nationella val /* COM/2014/033 final */
1. Inledning Medborgarnas möjlighet att uttrycka sin
politiska vilja genom att utöva sin rösträtt, en av de grundläggande politiska
rättigheter som följer med medborgarskap, är en del av den bärande strukturen i
en demokrati. Europeiska unionen vilar på värdet av respekt för demokratin[1]. Varje EU-medborgare
har rätt att delta i unionens demokratiska liv[2].
Kommissionen anser det som en prioriterad fråga att främja EU-medborgarnas
deltagande i unionens demokratiska liv[3].
EU-medborgarnas politiska rättigheter har haft en framträdande plats på agendan
under Europaåret för medborgarna 2013, som har ägnats åt att främja debatt och
öka medvetenheten om de rättigheter och skyldigheter som följer med
unionsmedborgarskapet. Ett av de hinder som EU:s medborgare från
vissa medlemsstater står inför som politiska aktörer, och som identifierades i
rapporten om EU-medborgarskapet 2010[4],
är att de förlorar sin rösträtt (och ”utestängs” från) i nationella val i sitt
hemland när de har uppehållit sig utomlands under en viss tidsperiod, även när
de uppehåller sig i en annan medlemsstat. Följden blir att dessa medborgare
inte kan delta i några nationella val överhuvud taget, vare sig i
ursprungsmedlemsstaten eller i bosättningsmedlemsstaten. Enligt artikel 4.2 i EU-fördraget ska
Europeiska unionen respektera medlemsstaternas nationella identitet, som kommer
till uttryck i deras politiska och konstitutionella grundstrukturer. Det är
således upp till varje medlemsstat att, med hänsyn till vikten av att
respektera de demokratiska värdena som är gemensamma för alla medlemsstater,
besluta om hur väljarkåren ska vara sammansatt i de nationella valen. Hänsyn måste dock tas till att den nationella
politik som leder till att medborgare förlorar sin rösträtt kan ses som en
begränsning av möjligheterna att utöva rättigheter knutna till
unionsmedborgarskapet, såsom rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom
EU, som är en grundläggande rättighet för alla EU-medborgare. Detta rimmar illa med den grundläggande
förutsättningen för EU-medborgarskapet, nämligen att det fungerar som ett
komplement till det nationella medborgarskapet och har utformats för att bygga
på EU-medborgarnas rättigheter, medan utövandet av rätten till fri rörlighet i
det här fallet kan leda till att rätten till politiskt deltagande går förlorad. En sådan politik ligger dessutom i otakt med
den rådande globala trenden att tillåta utländska medborgare att rösta[5]. Dessutom kan
EU-medborgare som är bosatta i en annan medlemsstat upprätthålla livslånga och
nära band med ursprungslandet och fortsätta att påverkas direkt av lagstiftning
som antas där (t.ex. när det gäller skattskyldighet och pensionsrättigheter).
I synnerhet innebär den utbredda tillgången till TV-sändningar över
gränserna[6]
och tillgången till internet och annan nätbaserad och mobil
kommunikationsteknik, däribland sociala medier att det är lättare än någonsin
att från utlandet följa med i hemlandets politik och delta i den sociala och
politiska utvecklingen där. Återkommande framställningar, frågor från
Europaparlamentets ledamöter och kontakter med allmänheten visar att
EU-medborgarna är bekymrade över vad de uppfattar som en brist i sina politiska
rättigheter. I allmänhet anser människor i Europa att man som EU-medborgare
inte bör gå miste om rätten att rösta i nationella val i sitt hemland bara för
att man har flyttat till ett annat EU-land[7]. Därför tillkännagav kommissionen i rapporten
om EU-medborgarskapet 2010 att den hade för avsikt att starta en diskussion för
att finna politiska lösningar som gör det möjligt att förhindra att
EU-medborgare förlorar sina politiska rättigheter som en följd av att de utövar
sin rätt till fri rörlighet (åtgärd 20). Som en uppföljning skrev kommissionen till
vissa medlemsstater för att redogöra för sin uppfattning om den negativa
inverkan som ett fråntagande av rösträtten medför för EU-rättigheterna, och
uppmanade samtidigt dessa att bidra med egna synpunkter i frågan. Svaren bidrog
till att klargöra gällande lagstiftning och aktuell politik samt till att
förklara hur diskussionen förs på nationell nivå. Den 19 februari 2013 anordnade
Europaparlamentet och kommissionen en gemensam utfrågning om
EU-medborgarskapet. Deltagarna, däribland drabbade EU-medborgare, företrädare
för det civila samhället, ledamöter i Europaparlamentet och experter, betonade
vikten av att ompröva den nuvarande politiken som utestänger medborgare, och de
skäl som ligger till grund för den, mot bakgrund av utvecklingen mot ett mer
inkluderande demokratiskt deltagande i EU. I rapporten om EU-medborgarskapet 2013
”EU-medborgare: dina rättigheter, din framtid”[8]
underströk kommissionen att EU-medborgarnas fulla medverkan i EU:s
demokratiska liv på alla nivåer är själva kärnan i unionsmedborgarskapet.
Följaktligen tillkännagav kommissionen att den skulle föreslå konstruktiva
lösningar som gör det möjligt för EU-medborgare som är bosatta i en annan
medlemsstat att delta fullt ut i EU:s demokratiska liv genom att låta dem
behålla sin rätt att rösta i nationella val i hemlandet (åtgärd 12). Detta meddelande är ett uttryck för detta
åtagande. Det bygger på vad som framkommit i samband med de debatter som pågår
på nationell nivå och på EU-nivå, med deltagande från det civila samhället, den
akademiska världen och EU-medborgarna själva. Syftet är att få fram
konstruktiva sätt för att stärka EU-medborgarnas rätt att delta i unionens
demokratiska liv och deras rätt till fri rörlighet, genom att begränsa
följderna av nationell politik, åtgärder och administrativ praxis som leder
till förlorad rösträtt. Tanken är att undersöka möjliga lösningar tillsammans
med medlemsstaterna. Detta meddelande åtföljs av en rekommendation med förslag
till inkluderande och proportionerliga lösningar för detta ändamål. 2. Situationen i
medlemsstaterna De
flesta medlemsstater har infört bestämmelser som innebär att medborgare kan
fråntas sin rösträtt om de har fällts till ansvar i domstol för ett allvarligt
brott eller har fått sin rättshandlingsförmåga inskränkt till följd av psykisk
ohälsa eller intellektuella funktionshinder. Enligt vad kommissionen känner till har fem
medlemsstater regler som kan leda till att unionsmedborgare som är bosatta i en
annan medlemsstat än ursprungsmedlemsstaten går miste om sin rösträtt enbart på
den grunden att vederbörande har varit bosatta utomlands under en viss
tidsperiod.[9]
Huvuddragen i dessa system kan sammanfattas på följande sätt: I Danmark gäller att danska medborgare som
lämnar landet kan stå kvar i röstlängden om de anmäler att det planerar att
återvända inom två år[10].
Denna regel återspeglar en bestämmelse i konstitutionen om att stadigvarande
bosättning är en förutsättning för rösträtt i nationella val[11]. Vissa väljare[12] anses vara
stadigvarande bosatta i Danmark oberoende av om de uppehåller sig utomlands. På samma sätt har irländska medborgare som
lämnar Irland endast rätt att stå kvar i röstlängden om de anmäler att de
planerar att återvända inom 18 månader[13].
Inom ramen för sin plan för konstitutionell reform har emellertid Irlands Constitutional
Convention under 2013 undersökt möjligheterna att ta bort denna begränsning
och föreslog i sin rapport till den irländska regeringen den 25 november 2013[14] att irländska
medborgare skulle ges rätt att rösta vid irländska ambassader i presidentval,
utan denna begränsning. Den irländska regeringen kommer att meddela sitt svar
på rapporten i mars 2014. Cypriotiska medborgare förlorar sin rösträtt i
nationella val om de inte har varit bosatta i Cypern under de sex månader som
föregår dessa val, såvida de inte är bosatta utomlands för studier eller
tillfälligt arbete eller av hälsoskäl[15]. Enligt den maltesiska konstitutionen förlorar
maltesiska medborgare sin rösträtt om de inte har varit bosatta i Malta under
en period på minst sex månader under de arton månader som föregår
registreringen för rösträtt i nationella val[16]. Brittiska medborgare förlorar sin rösträtt i
parlamentsvalet om de inte har varit registrerade för att rösta på en adress i
Storbritannien vid något tillfälle under de senaste 15 åren[17]. Under de senaste åren
har flera regeringar och parlament kommit fram till att denna inskränkning i
princip är nödvändig och berättigad. Inskränkningen anmäldes till
Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna som, i linje med tidigare
rättspraxis, inte ansåg att den stred mot artikel 3 protokoll nr 1 till
Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna[18]. Huruvida denna regel
är förenlig med EU:s lagstiftning har ännu inte fastställts av Europeiska
unionens domstol [19]
. Ett fåtal medlemsstater ställer vissa andra
krav för bibehållande av rätten att rösta i nationella val. Tyska medborgare som är bosatta utomlands får
rösta i nationella val förutsatt att de uppfyller något av följande villkor: i)
de har varit bosatta i Tyskland under en oavbruten period på minst tre månader
efter att ha uppnått 14 års ålder, och denna period sträcker sig inte längre
tillbaka i tiden är 25 år eller ii) de har personligen och direkt blivit
förtrogna med den politiska situationen i Tyskland och påverkas av den[20]. Enligt österrikisk lag[21] måste medborgarna
innan de lämnar landet ge in en ansökan om att kvarstå i röstlängden och förnya
denna ansökan vart tionde år – en förnyelse som kan göras på elektronisk väg.
Myndigheterna är skyldiga att meddela medborgare som bor utomlands att de
riskerar att strykas ur röstlängden och säkerställa information om rätten för
utlandsboende att registrera sig i röstlängden. 3. Europarådets perspektiv I enlighet med de internationella normer som
länder är bundna av har de en suverän rätt att fastställa villkoren för deras
medborgares utövande av rätten att rösta i nationella val, inbegripet villkor
om bosättning i landet. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har
bedömt sådana bosättningsvillkor mot bakgrund av artikel 3 i protokoll nr
1 till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna[22] och har, i alla fall
som den har undersökt hittills, kommit fram till att det i princip inte är
fråga om en godtycklig inskränkning av rösträtten[23]. Domstolen har
sammanfattat vilka faktorer som kan motivera sådana villkor:[24] ·
Antagandet att en medborgare bosatt i utlandet är
mindre direkt och kontinuerligt berörd av landets vardagsproblem och har sämre
kunskaper om dem. ·
Att det är praktiskt svårt för kandidater att
presentera frågeställningar för medborgare som är bosatta i utlandet och att de
senare inte har något inflytande på urvalet av kandidater eller på utformningen
av deras valprogram. ·
Det nära sambandet mellan att ha rätt att rösta i
parlamentsval och att påverkas direkt av de beslut som fattas av de valda
politiska organen. ·
Det berättigade intresset av att begränsa utlandsboende
medborgares inflytande i frågor som, även om de är av grundläggande natur, i
första hand påverkar personer som bor i landet. Dessa motiveringar bör dock vägas mot de
principer som ligger till grund för det politiska deltagandet. Såsom Europadomstolen
för de mänskliga rättigheterna har betonat är ”rätten att rösta [...] inte ett
privilegium. I det 21:a århundradet måste utgångspunkten vara inkludering [...]
Alla allmänna, automatiska och urskillningslösa avvikelser från principen om
allmän rösträtt riskerar att undergräva den demokratiska legitimiteten för den
valda lagstiftande församlingen och de lagar som den utfärdar.”[25] Enligt Venedigkommissionen (European
Commission for Democracy) är det, i sådana fall där man har fastställt en
tidsfrist för hur länge det är möjligt att behålla rösträtten efter det att en
medborgare har emigrerat, att föredra att situationen ”omprövas” vid utgången
av perioden snarare än att rösträtten utan vidare går förlorad. Länder skulle
kunna införa vissa formella begränsningar av rösträtten för medborgare som bor
utomlands, t.ex. krav på att skriva in sig i röstlängden, som vanligtvis endast
är giltig under en begränsad tid. Detta skulle göra det möjligt att utestänga
personer som saknar band med ursprungslandet, utan att göra avsteg från
proportionalitetsprincipen[26]. Dessutom har Europadomstolen för de mänskliga
rättigheterna pekat på den rådande trenden att tillåta egna medborgare att
rösta även om de inte är bosatta i landet. Vid en översyn av lagstiftningen i
de stater som är medlemmar i Europarådet fann Europadomstolen att ”framväxten
av ny teknik och billigare transporter har gjort det möjligt för migranter att
upprätthålla en närmare kontakt med den stat där de är medborgare än som skulle
ha varit möjligt för de flesta migranter för 40, eller till och med 30 år
sedan. Detta har fått ett antal stater […] att ändra sin lagstiftning så att
utlandsboende medborgare för första gången ges rätt att rösta i nationella
val.” Det slås således fast att det finns en tydlig tendens att bevilja
rösträtt till medborgare som inte är bosatta i landet, även om det ännu inte
finns någon gemensam europeisk strategi på området[27]. 4. Situationen i EU Enligt Europadomstolens rättspraxis gäller att
när en fråga ligger inom medlemsstaternas behörighet, vilket är fallet när det
gäller väljarkårens sammansättning vid nationella val, är medlemsstaterna
likväl skyldiga att utöva denna behörighet i enlighet med EU-rätten, särskilt
de bestämmelser i EU-fördraget som rör varje EU-medborgares rätt att fritt röra
sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium, och därigenom undvika
alla former av öppen eller dold diskriminering på grund av nationalitet[28]. När det gäller valen till Europaparlamentet
har domstolen t.ex. bekräftat att ett kriterium knutet till bosättning i
princip inte är olämpligt för att fastställa vem som har rösträtt och är
valbar, men har samtidigt gjort klart att ett sådant kriterium inte bör leda
till överträdelser av allmänna EU-rättsliga principer, särskilt principen om
icke-diskriminering[29].
Medlemsstaternas nationella lagstiftningar om
väljarkårens sammansättning i nationella val uppvisar stora skillnader.
Eftersom ingen medlemsstat för närvarande har som generell policy att bevilja
andra medlemsstaters medborgare som är bosatta på dess territorium rätt att
rösta i nationella val[30],
hamnar utestängda EU-medborgare vanligtvis i en sådan situation att de inte har
rätt att rösta i nationella val i någon av medlemsstaterna. Eftersom unionen
ännu inte har utnyttjat möjligheten enligt artikel 25 EUF-fördraget att
komplettera förteckningen över rättigheter som tillkommer medborgare i unionen,
kan EU-rätten inte garantera en EU-medborgare att en flytt från
hemmedlemsstaten till en annan medlemsstat inte kommer att ge några konsekvenser
när det gäller dennes rätt att rösta i nationella val.[31] Denna situation kan likväl hindra dem från att
fullt ut utnyttja de rättigheter och fördelar som unionsmedborgarskapet medför
i deras dagliga liv. För det första kan den nuvarande
situationen uppfattas som oförenlig med den grundläggande förutsättningen för
EU-medborgarskapet. Enligt artikel 20 EUF-fördraget ska
unionsmedborgarskapet komplettera och inte ersätta det nationella
medborgarskapet. De grundläggande rättigheter som är knutna till unionsmedborgarskapet
ska ges till EU-medborgare utöver de som grundar sig på deras nationella
medborgarskap. Man skulle inte förvänta sig att utövandet av de rättigheter som
är knutna till unionsmedborgarskapet leder till förlust av rätten att rösta i
nationella val, som i allmänhet hänger samman med det nationella
medborgarskapet. För det andra kan nationell politik som
leder till förlorad rösträtt påverka hur EU-medborgarna utövar sin rätt att
fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier. Berörda medborgare kan till exempel överväga
att inte anmäla sin flytt till myndigheterna för att på så sätt se till att de
inte går miste om sina politiska rättigheter i hemlandet. För det tredje kan nationell politik som
leder till förlorad rösträtt leda till en lucka i de berörda EU-medborgarnas
politiska rättigheter som är oförenlig med ansträngningarna att främja
medborgarnas deltagande i unionens demokratiska liv. Även om politiskt utestängda EU-medborgare
behåller sin rätt att välja ledamöter i Europaparlamentet, har de inte rätt att
delta i de nationella förfaranden som leder till bildandet av de nationella
regeringarna, vilkas medlemmar i sin tur bildar rådet, EU:s andra
medlagstiftare. Detta är oförenligt med de pågående ansträngningarna för att stärka
förutsättningarna för medborgarnas medverkan i den offentliga sfären på
nationell och europeisk nivå. Därför lägger kommissionen fram några förslag
till lösningar som skulle bidra till att minska risken för att politiskt
utestänga EU-medborgare som bara utnyttjar sin rätt till fri rörlighet. Dessa lösningar påverkar inte kommissionens
roll som fördragens väktare och inte heller fördragets bestämmelser om rätten
till fri rörlighet för EU-medborgare, såsom dessa har tolkats av domstolen. 5. Lösningar för att hantera
följderna av nationell politik som leder till förlorad rösträtt 5.1. Lösningar som är olämpliga ur
ett EU-perspektiv Ett av de förslag som under senare år har
lagts fram för att avhjälpa en förlust av politiska rättigheter i
ursprungslandet är naturalisering i bosättningslandet, som leder till att
politiska rättigheter förvärvas där. Att främja naturalisering i värdlandet som
ett sätt att stärka de politiska rättigheterna skulle dock rimma illa med
EU-medborgarskapets funktion som det viktigaste medlet för att främja respekten
för nationell identitet och mångfald och säkerställa likabehandling oberoende
av medborgarskap. Vidare bortser denna lösning från den komplexitet som präglar
rörligheten inom EU. Enskilda personer kan vara bosatta i flera länder under
kortare eller längre perioder, och till sist kanske även återvända till
hemlandet. De kan inte förväntas förvärva flera samtidiga eller på varandra
följande medborgarskap enbart för att kunna behålla sina politiska rättigheter. Ett annat alternativ, som förespråkas särskilt
av akademiker[32],
skulle vara att inrätta en strukturerad dialog eller en öppen samordningsmetod
för att uppmuntra medlemsstaterna att garantera ömsesidigt erkännande – på
bilateral eller multilateral grund – av rösträtten för egna medborgare som är
bosatta i andra medlemsstater (särskilt mellan medlemsstater som är nära
grannar eller har starka band). Ett sådant tillvägagångssätt skulle emellertid
leda till fragmentering och assymetri med avseende på rösträtten för EU-medborgare
sett till EU som helhet[33]. 5.2. Lämpliga lösningar inom
EU-ramen 5.2.1. Kortfristiga proportionella
lösningar De regler som för närvarande tillämpas i vissa
medlemsstater bygger på antagandet att bosättning utomlands av en viss
varaktighet innebär att anknytningen till den politiska processen i hemlandet
går förlorad. Detta antagande stämmer dock inte alltid. Därför kan det vara
lämpligt att ge medborgare som riskerar politisk utestängning möjlighet att
styrka sitt fortsatta intresse för den politiska processen i den medlemsstat
där de är medborgare. Det finns idag möjlighet för EU-medborgare att
hålla kontakten med det politiska livet i sitt ursprungsland och tendensen är
att gå mot mer inkluderande former för politiskt deltagande. Sett tillsammans
med den stora betydelsen av rätten till fri rörlighet i EU talar detta för
införande av proportionella lösningar på kortare sikt. Dessa lösningar bör göra
det möjligt för EU-medborgare att själva bestämma hur starka band de har med
sitt hemland. När det gäller lämpliga kriterier för att
styrka sådan anknytning, bör en aktiv åtgärd från den berörda individens sida,
t.ex. en ansökan om att kvarstå i röstlängden, anses som tillräckligt för detta
ändamål. Det förefaller också vara den enklaste och minst betungande lösningen
för medborgarna själva. Medlemsstater
som begränsar sina medborgares rätt att rösta i nationella val uteslutande på
grundval av ett bosättningsvillkor, bör göra det möjligt för egna medborgare
som utnyttjar sin rätt till fri rörlighet och bosättning i Europeiska unionen
att behålla sin rösträtt om de visar ett fortlöpande intresse för det politiska
livet i den medlemsstat där de är medborgare, bland annat genom en ansökan om
att kvarstå i röstlängden. Möjligheten att begära att medborgare ger in
en ansökan om att kvarstå i röstlängden bör inte påverka medlemsstaternas rätt
att begära att dessa medborgare förnyar sina ansökningar med lämpliga
intervall, för att på så sätt bekräfta att intresset för det politiska livet i
hemlandet finns kvar.[34]
Medlemsstater
som låter egna medborgare som är bosatta i en annan medlemsstat behålla sin
rösträtt i nationella val om de ger in en ansökan om att få kvarstå i
röstlängden bör kunna införa proportionella kompletterande arrangemang, t.ex.
krav på förnyad ansökan med lämpliga intervall. För att minska bördan för medborgare som är
bosatta utomlands, bör dessa ha möjlighet att ge in sina ansökningar om att
föras upp eller kvarstå i röstlängden på elektronisk väg. Medlemsstater
som låter egna medborgare som är bosatta i en annan medlemsstat behålla sin
rösträtt i nationella val om de ger in en ansökan eller en förnyad ansökan om
att kvarstå i röstlängden, bör se till att samtliga relevanta ansökningar kan
ges in på elektronisk väg. Slutligen är det viktigt att i tillräcklig
omfattning informera medborgare som flyttar till eller är bosatta i en annan
medlemsstat om villkoren för att de ska kunna behålla sin rösträtt. Denna
information kan göras tillgänglig i broschyrer, radio- och TV-sändningar och
riktad information via konsulat, ambassader och organisationer för
utlandsboende. Medlemsstater
som föreskriver att egna medborgare som är bosatta i en annan medlemsstat
förlorar sin rösträtt i nationella val, bör på lämpligt sätt och i god tid
informera dessa medborgare om villkor och praktiska arrangemang för att behålla
rätten att rösta i nationella val. En mer
långsiktig vision Dessa tankar om ett ökat politiskt deltagande
bland EU-medborgare genom att ta itu med konsekvenserna av politisk
utestängning bör inte hindra mer långsiktiga överväganden om hur man kan
avhjälpa bristen på politiskt deltagande hos EU-medborgare som är bosatta i en
annan medlemsstat, såväl på nationell som (i förekommande fall) på regional
nivå. Politiska rättigheter i värdlandet framhålls faktiskt i pågående
diskussioner också som ett bidrag till att främja det politiska deltagande
bland politiskt utestängda EU-medborgare som inte har rätt att rösta i
nationella val någonstans i EU. Detta är givetvis en del av en mycket bredare
fråga – nämligen att ge full verkan åt varje medborgares rätt att delta i
unionens demokratiska liv, att göra det möjligt för EU-medborgare som flyttar
till andra medlemsstater att integrera sig bättre i värdlandet och att stärka
EU-medborgarskapet. Såsom tillkännagavs i rapporten om
EU-medborgarskapet 2013 vore det lämpligt att undersöka denna fråga i samband
med de kommande bredare diskussionerna om EU:s framtid. 6. Slutsats Med hänsyn till den politiska dialogen om
politisk utestängning med alla berörda parter, institutionella aktörer och det
civila samhället, och som svar på EU-medborgarnas egna förväntningar, som de
kommit till uttryck i samband med de offentliga samråden och dialogen med
medborgarna om EU:s framtid, föreslår kommissionen lämpliga lösningar. Syftet
bakom de nuvarande formerna för politisk utestängning bör omprövas mot bakgrund
av den socioekonomiska och tekniska verkligheten, det skede som den europeiska
integrationen befinner sig i och tendenserna i riktning mot ett mer
inkluderande politiskt deltagande. Av betydelse i detta sammanhang är
unionsmedborgarskapets grundläggande roll när det gäller att göra det möjligt
för medborgarna att bli behandlade som jämbördiga och värdefulla
samhällsmedlemmar, både i ursprungslandet och i det land där de är bosatta. I detta meddelande identifieras tänkbara
konstruktiva lösningar som de berörda medlemsstaterna föreslås att utforska
närmare. I den åtföljande rekommendation föreslår kommissionen inkluderande och
proportionella strategier för att främja de politiska rättigheterna för
medborgare som utövar sin rätt till fri rörlighet. Utgångspunkten är att dessa
medborgare bör ges förutsättningar att själva avgöra huruvida de upprätthåller
ett starkt intresse för det politiska livet i sina hemländer. I samband med att kommissionen rapporterar om
utvecklingen av arbetet för ett väl fungerande EU-medborgarskap kommer den
också att utvärdera vilka framsteg som gjorts i arbetet för att motverka
politisk utestängning av EU-medborgare som utövar sin rätt till fri rörlighet. [1] Artikel
2 i fördraget om Europeiska unionen (EU-fördraget). [2] Artikel
10.3 i EU-fördraget. [3] Kommissionens meddelande av den 12 mars 2013 ”Inför 2014
års val till Europaparlamentet – att se till att valet genomförs på ett ännu
mer demokratiskt och effektivt sätt” (COM(2013) 126) och rekommendationen
av den 12 mars 2013 om att göra valen till Europaparlamentet mer demokratiska
och se till att de genomförs på ett effektivare sätt (C(2013) 1303). [4] KOM(2010) 603. [5] Europadomstolens dom av den 7 maj 2013 i målet Shindler
mot Förenade kungariket, punkterna 110 och 115. [6] Underlättat av Europaparlamentets och rådets
direktiv 2010/13/EU av den 10 mars 2010 om samordning av vissa
bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om
tillhandahållande av audiovisuella medietjänster (direktiv om audiovisuella
medietjänster), [7] Nästan två
tredjedelar (65 %) av européerna anser att det är omotiverat att
EU-medborgare som är bosatta i ett annat EU-land än ursprungslandet förlorar
sin rösträtt i nationella val: Eurobarometer 2012: undersökning nr 364 om
väljares rättigheter, http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_364_en.pdf.
Denna uppfattning hade även en motsvarande hög andel (62 %) av deltagarna
i ett offentligt samråd om EU-medborgarskap: 2012 års offentliga samråd ”EU:s
medborgare: Dina rättigheter, din framtid”, http://ec.europa.eu/justice/citizen/files/report_eucitizenship_consultation_en.pdf. [8] COM(2013)
269. [9] Cypern, Danmark, Irland, Malta och Storbritannien. [10] Artikel 2.3 i kapitel I, del I i lag nr 271 av den 13
maj 1987 om val till parlamentet, senast ändrad 2009. [11] § 29 i del IV av den konstitutionella lagen av den 5 juni
1953. [12] Huvudsakligen diplomater, offentlig- och privatanställda,
internationella organisationer, danska bistånds- och hjälporganisationer,
studenter som studerar utomlands eller personer som bor utomlands av hälsoskäl. [13] Artikel 11.3a i del II av vallag nr 23 från 1992. [14] Femte rapporten till Oireachtas (parlamentet) finns
tillgänglig på https://www.constitution.ie/Default.aspx [15] Artikel 5 i lag 72/1979 och artikel 11 i lag
40/1980, senast ändrad genom lag 4(i)/2003. [16] § 57 i konstitutionen, ändrad genom lag LVIII.1974.23. [17] Avsnitt 1(3) led c i 1985 års lag om folkrepresentation
1985, i dess ändrade lydelse enligt lagen om politiska partier och folkomröstningar
från 2000. [18] Domen i Shindler-målet (se ovan). [19] Medborgare har väckt talan om denna regel inför nationella
domstolar men hittills har klagomålen inte fått bifall. Hittills har dock ingen
begäran om förhandsavgörande inkommit till Europeiska unionens domstol. [20] Artikel 1.21 i lagen om ändring av lagen om federala
val av den 27 april 2013, Bundesgesetzblatt I s. 962. Denna lag antogs
efter en dom i den tyska författningsdomstolen som, efter att ha granskat
tidigare gällande nationell lagstiftning, kom fram till att kravet på en
tidigare vistelse på tre månader i Tyskland, oavsett tidpunkt, för bibehållande
av rösträtten i sig var olämpligt för att visa att de berörda personerna var
förtrogna med och påverkades av den nationella politiska situationen. I stället
lade domstolen särskilt tonvikt på huruvida de berörda personerna hade bekantat
sig med det politiska systemet inte bara genom information som inhämtats via
moderna media, utan även direkt, exempelvis genom medlemskap i organisationer
eller partier, och huruvida staten kan ålägga dem skyldigheter. Dom av den 4
juli 2012 (2 BVC 1/11 och 2 BVC 2/11), punkterna 44, 45, 47, 50, 52, 56. [21] Artiklarna 2.3 och 2a.1 i 1973 års röstlängdslag. [22] Artikel 3 i protokoll nr 1 garanterar fria val genom
att ålägga de avtalsslutande parterna en skyldighet att ”anordna fria och
hemliga val med skäliga tidsintervaller under förhållanden som tillförsäkrar
folket rätten att fritt ge uttryck åt sin mening beträffande sammansättningen
av den lagstiftande församlingen”. [23] Senast i domen i Shindler-målet (se ovan). [24] Se särskilt domen av den 7 september 1999 i målet Hilbe
mot Liechtenstein, och domen i Shindler-målet (se ovan), punkt 105. [25] Domen i Shindler-målet (se ovan), punkt 103. [26] Rapport om röstning utomlands, 24 juni 2011 (CDL-AD (2011)
022), punkterna 72 och 76. [27] Domen i
Shindler-målet (se ovan), punkterna 110, 115. [28] Domen i mål C-403/03, Schempp, punkt 19. [29] Domstolens dom i mål C-300/04, Eman och Sevinger,
punkterna 55 och 61. [30] De enda undantagen är möjligheten för irländska medborgare
och för medborgare i Cypern och Malta (som anses uppfylla särskilda krav i
egenskap av qualifying Commonwealth Citizens) att rösta i nationella
parlamentsval i Förenade kungariket samt möjligheten för brittiska medborgare att
rösta i nationella parlamentsval i Irland. [31] Enligt artikel 25.2 i EUF-fördraget får rådet genom
enhälligt beslut i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfarande och efter
Europaparlamentets godkännande anta bestämmelser för att stärka eller komplettera
de rättigheter som unionsmedborgarna ska ha enligt artikel 20.2 i
EUF-fördraget. Bestämmelserna träder i kraft efter det att de har godkänts av
medlemsstaterna i enlighet med deras respektive konstitutionella bestämmelser. [32] J. Shaw, E.U. citizenship and
political rights in an evolving European Union, Fordham L. Rev., Vol. 75 2549,
2567 (2007). [33] Medborgare i de medlemsstater som tillämpar politisk
utestängning kunde förvärva rösträtt i vissa eller alla medlemsstater, men det
skulle inte finnas några garantier för en sådan rätt för medborgare i de 23
medlemsstater som inte har ett system som leder till utestängning. [34] Så är systemet utformat i Österrike, där en sådan förnyad
ansökan ska ges in vart tionde år.