EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52013DC0762
COMMUNICATION FROM THE COMMISSION TO THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL Implementing the Energy Efficiency Directive – Commission Guidance
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET Genomförande av direktivet om energieffektivitet – vägledning från kommissionen
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET Genomförande av direktivet om energieffektivitet – vägledning från kommissionen
/* COM/2013/0762 final */
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET Genomförande av direktivet om energieffektivitet – vägledning från kommissionen /* COM/2013/0762 final */
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL
EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET Genomförande av direktivet om
energieffektivitet – vägledning från kommissionen 1. Inledning Europa har inte råd att slösa med energi. EU
har länge haft som mål att uppnå ett energieffektivt Europa, och unionens
stats- och regeringschefer har upprepade gånger uttryckt sitt stöd för denna
målsättning. År 2007 antog Europeiska rådet långtgående
energi- och klimatmål för år 2020 – att minska utsläppen av växthusgaser med 20
procent, öka andelen förnybar energi till 20 procent och att förbättra
energieffektiviteten med 20 procent[1].
Dessa mål bekräftades på nytt i Europa
2020-strategin[2],
som är ett gemensamt ansvar för EU-institutionerna, medlemsstaterna och
arbetsmarknadens parter – aktörer som alla spelar en viktig roll för att se
till att EU vidtar de åtgärder som behövs för att uppnå Europa 2020-målen. År 2010 visade prognoser[3] att EU inte skulle nå sitt
energieffektivitetsmål för 2020, och att nya åtgärder därför krävdes på EU-nivå
och nationell nivå. För att hantera den situationen lade kommissionen 2011 fram
ett förslag om ett nytt direktiv om energieffektivitet. Förslaget byggde på
erfarenheter från flera olika områden, bland annat byggnaders energiprestanda,
energitjänster och kraftvärme. Den gemensamma nämnaren för dessa områden är den
stora energieffektivitetspotential som de fortfarande har. Förslaget utgick
därför från den grundläggande förutsättningen att merparten av de
energibesparingar som nu krävs skulle kunna uppnås genom förbättringar av
energieffektiviteten (dvs. genom att använda mindre energitillförsel för
en likvärdig ekonomisk verksamhet eller tjänst). Förslagets övergripande syfte
var att på ett märkbart sätt bidra till att uppnå EU:s energieffektivitetsmål
för 2020 och skapa en gemensam ram för främjande av energieffektivitet inom
unionen även efter 2020. Förslaget antogs så småningom av de båda
medlagstiftarna, den 25 oktober 2012, som direktiv 2012/27/EU om
energieffektivitet[4]. 2. Direktivet om
energieffektivitet Direktivet om energieffektivitet
offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning den 14
november 2012 och trädde i kraft den 4 december 2012. Det ska vara införlivat
av medlemsstaterna senast den 5 juni 2014 (med undantag för vissa bestämmelser
som omfattas av andra införlivandedatum[5]).
Direktivet om energieffektivitet innehåller
rättsligt bindande åtgärder som syftar till att stärka medlemsstaternas
insatser för att åstadkomma en mer effektiv energianvändning i alla delar av
energikedjan – från energiomvandling och energidistribution till
slutanvändning. De krav i direktivet som har störst betydelse för den framtida
energipolitiken återges i korthet nedan. För att ytterligare stärka det politiska
åtagande som medlemsstaterna gjorde i EU 2020-strategin innehåller direktivet
om energieffektivitet den första tydliga definitionen och kvantifieringen av
EU:s energieffektivitetsmål. Det slås fast att ”unionens energianvändning 2020
inte ska vara högre än 1474 Mtoe[6]
primärenergianvändning eller 1078 Mtoe slutlig energianvändning”[7]. I och med Kroatiens anslutning
den 1 juli 2013 reviderades dessa mål till ”inte [...] högre än 1483 Mtoe
primärenergianvändning eller 1086 Mtoe slutlig energianvändning”. Ett fullständigt och korrekt genomförande av
direktivet om energieffektivitet är mycket viktigt för att EU ska kunna uppnå
sitt mål att förbättra energieffektiviteten med 20 procent till 2020, vilket i
sin tur kommer att bidra till EU:s klimat-och energipolitiska ram fram till
2030, såsom anges i grönboken COM(2013) 169 final. Bedömningen av de framsteg
som gjorts för att uppnå de vägledande nationella energieffektivitetsmål som
fastställts av medlemsstaterna i enlighet med artikel 3 i direktivet om
energieffektivitet kommer att bidra till diskussionen om vilken typ av mål och
nivåer som är realistiska för 2030. Enligt direktivet om energieffektivitet ska
medlemsstaterna fastställa nationella vägledande energieffektivitetsmål för
2020. Målen kan grundas olika indikatorer (primär eller slutlig
energianvändning, primär eller slutlig energibesparing respektive
energiintensitet). Medlemsstaterna ska ha anmält dessa mål, och hur de uttrycks
i termer av primär och slutlig energianvändning 2020, till kommissionen senast
den 30 april 2013, antingen inom ramen för de nationella reformprogrammen eller
i ett separat meddelande[8].
Denna information tjänar som underlag till den
europeiska planeringsterminen[9]
och utvärderas som ett led i bedömningen av hur sannolikt det är att EU:s
övergripande mål kommer att uppnås till 2020, och i vilken utsträckning
enskilda insatser bidrar till det gemensamma målet. Alla medlemsstater har nu
anmält sina nationella vägledande mål, dock har två medlemsstater ännu inte
rapporterat dem i det format som föreskrivs i direktivet. De nationella
vägledande energieffektivitetsmålen ger en indikation på att medlemsstaterna
endast har för avsikt att kollektivt uppnå en primär energibesparing på cirka
16,4 procent och en slutlig energibesparing på 17,7 procent till 2020
– alltså inte de 20 procent som krävs för att uppnå EU:s övergripande mål[10]. Innan ett mer tillförlitligt
resultat kan presenteras måste dock en mer ingående utvärdering göras, som
omfattar samtliga medlemsstaters mål, resultat från energimodeller och
ytterligare styrmedel som just nu är under utarbetande. Enligt artiklarna 3.2
och 24.7 i direktivet om energieffektivitet ska kommissionen senast den 30 juni
2014 översända en bedömning av vilka framsteg som gjorts i arbetet med att
uppnå energieffektivitetsmålet för 2020 till Europaparlamentet och rådet. Enligt direktivet ska medlemsstaterna också
fastställa och senast den 30 april 2014 offentliggöra långsiktiga strategier
för byggnadsrenovering. Denna skyldighet är mycket viktig, eftersom bostadshus,
offentliga och privata kontor, affärer och andra byggnader står för nästan
40 procent av den slutliga energianvändningen. Byggnader inom den
offentliga sektorn ska fungera som förebilder – 3 procent av de byggnader
som ägs och utnyttjas av statliga myndigheter ska renoveras varje år till den
nivå som medlemsstaterna har fastställt inom ramen för direktivet om byggnaders
energiprestanda[11].
Den offentliga sektorns roll som förebild återkommer även i direktivets
bestämmelser om offentlig upphandling. Enligt dessa ska statliga myndigheter, med
vissa förbehåll, bara köpa de mest energieffektiva produkterna, tjänsterna och
byggnaderna. Medlemsstaterna ska se till att en viss mängd
energibesparingar uppnås på slutanvändarnivå under perioden 2014–2020, antingen
genom att fastställa ett kvotpliktsystem för energieffektivitet eller vidta
alternativa policyåtgärder. Eftersom företag (av alla kategorier och
typer) står för en betydande energibesparingspotential, uppmuntras alla företag
att genomföra energibesiktningar. För företag som inte är små eller medelstora
företag är det obligatoriskt att genomföra energibesiktningar vart fjärde år.
Medlemsstaterna uppmanas att utarbeta program som uppmuntrar små och medelstora
företag att låta genomföra energibesiktningar och höjer medvetenheten bland
hushåll om fördelarna med dessa. I och med att energibesiktningar identifierar
energibesparingsmöjligheter utgör de även grunden för utvecklingen av en
marknad för energitjänster. Tillgång till information om energianvändning
är avgörande för att användare ska kunna fatta väl underbyggda beslut om sin
energiförsörjning och energianvändning. Direktivet innehåller därför
detaljerade krav på hur slutanvändares energianvändning ska mätas och
faktureras. Energisektorn står för cirka 30 procent
av EU:s primära energianvändning. Mest förbrukar omvandlingen av energi till el
och värme, och distributionen. Direktivet syftar därför till att maximera
effektiviteten i nät och infrastruktur samt möjliggöra och främja laststyrning.
Skyldigheter och incitament införs för en ökad användning av högeffektiv
kraftvärme, fjärrvärme och fjärrkyla. Att förbättra energieffektiviteten är ett av
de mest kostnadseffektiva sätten att göra energiförsörjningen mer säker och
minska utsläppen av växthusgaser och andra föroreningar. Energisystemet och
samhället som helhet måste bli betydligt mer energieffektivt. Ökad
energieffektivitet är en prioritering i alla de scenarier för minskade
koldioxidutsläpp som presenteras i EU:s energifärdplan för 2050. Därför bör
energieffektivitet vara den främsta prioriteringen även i det här sammanhanget. En analys av trender i nyckelindikatorer visar
att EU, med en effektiv energieffektivitetspolitik och ett fullständigt
genomförande av direktivet om energieffektivitet, har goda möjligheter att
komma på rätt väg mot att uppnå sitt mål till 2020. Om det lyckas skulle
energikostnaderna för europeiska hushåll och industrier vara cirka 38 miljarder
euro lägre för varje år fram till 2020. Behovet av investeringar i
energiproduktion och energidistribution skulle vara cirka 6 miljarder euro lägre,
och cirka 24 miljarder euro skulle investeras i bostäder och kontor. Det skulle
i sin tur göra våra industrier mer konkurrenskraftiga och skapa lokala
arbetstillfällen. 3. Arbetsdokument med en mer
detaljerad vägledning förbestämmelserna i direktivet om energieffektivitet De flesta av bestämmelserna i direktivet om
energieffektivitet ska vara införlivade i nationell lagstiftning senast den 5
juni 2014. När det gäller artikel 7 ska medlemsstaterna ha lämnat in sina
planerade policyåtgärder till kommissionen senast den 5 december 2013.
Medlemsstater som väljer den alternativa strategin i artikel 5.6 eller vill
åberopa undantag från kraven i artikel 14.5 ska anmäla detta till kommissionen
senast den 31 december 2013. Eftersom energieffektivitet bygger på att
flera småskaliga åtgärder utförs är många bestämmelser i direktivet om
energieffektivitet komplexa, detaljerade och av en mycket teknisk karaktär.
Kommissionen har för avsikt att föra ett nära samarbete med medlemsstaterna när
de införlivar direktivet i sina nationella lagstiftningar och se till att
direktivet genomförs effektivt, och har i detta syfte utarbetat sju
arbetsdokument, där kommissionens avdelningar mer detaljerat redogör för sin
uppfattning av hur vissa bestämmelser i direktivet bör tolkas och tillämpas på
bästa sätt. Dessa arbetsdokument påverkar inte direktivets
rättsverkan eller domstolens bindande tolkning av direktivet. Arbetsdokumenten handlar om de bestämmelser i direktivet som är
juridiskt komplexa och krävande att införliva, men som har en stor potential
när det gäller att förbättra energieffektiviteten. De artiklar som berörs är artiklarna
5–11, 14 och 15. Dessa artiklar innehåller bestämmelser om statliga
myndigheters byggnader, offentlig upphandling, skyldigheter och alternativ vad
gäller energieffektivitet, energibesiktningar, mätning och fakturering,
kraftvärme, nät och laststyrning. Det bör noteras att kraven i direktivet om
energieffektivitet är minimikrav, och att medlemsstaterna i enlighet med
artikel 1.2 får införa strängare åtgärder, så länge de är förenliga med
unionsrätten. De detaljerade arbetsdokumenten kommer att
bifogas detta meddelande. Nedan ges en kort sammanfattning av de huvudfrågor
som behandlas. Eftersom ett fullständigt införlivande av
direktivet om energieffektivitet i medlemsstaternas nationella rättsordningar
kräver långsiktig planering har kommissionen valt att offentliggöra detta
meddelande och tillhörande arbetsdokument innan tidsfristen för införlivandet
av direktivet har löpt ut. 3.1. Vägledning för artikel 5
(Statliga myndigheters byggnaders roll som förebild) Enligt artikel 5 ska medlemsstaternas statliga
myndigheter varje år renovera 3 procent av den totala golvytan i byggnader som
de äger och utnyttjar och som inte uppfyller de minimikrav på effektivitet som
fastställts inom ramen för direktiv 2010/31/EU om byggnaders energiprestanda.
Renoveringen ska som minimum nå upp till de effektivitetsnivåer som den berörda
medlemsstaten har fastställt vid tillämpning av samma direktiv. Medlemsstaterna
ska senast den 31 december 2013 upprätta och offentliggöra en förteckning över
alla relevanta statliga myndigheters byggnader. Om en medlemsstat ett visst år
renoverar mer än 3 procent av den totala golvytan i statliga myndigheters
byggnader, får den räkna in överskottet i den årliga renoveringskvoten för
något av de tre föregående eller tre efterföljande åren. I stället för att
renovera 3 procent av golvytan i de statliga myndigheternas byggnader kan
medlemsstaterna välja att vidta andra kostnadseffektiva åtgärder, som minst
uppnår motsvarande energibesparingar i de statliga myndigheternas byggnader.
Den mängd energibesparingar som krävs inom ramen för den alternativa strategin
är ackumulerad, i den meningen att medlemsstaterna ska åstadkomma summan av
årliga energibesparingar för hela perioden 2014–2020. Hur stora besparingar som
uppnås under varje enskilt år under denna period spelar ingen roll.
Medlemsstaterna får använda uppskattningar när de fastställer vilken
besparingsnivå som krävs. För att fastställa omfattningen av
skyldigheten enligt artikel 5 har definitionen av ”statliga myndigheter” i
artikel 2.9 i direktivet om energieffektivitet en avgörande betydelse. Med
”statliga myndigheter” avses ”alla administrativa organ vilkas behörighet
sträcker sig över en medlemsstats hela territorium”. Förutom denna definition kan
medlemsstaterna använda bilaga IV till direktivet om offentlig upphandling[12], som innehåller en förteckning
över centrala statliga myndigheter i alla medlemsstater samt definitionen av
”staten” i vägledningen om rådets förordning (EG) nr 479/2009 om tillämpningen
av protokollet om förfarandet vid alltför stora underskott. För medlemsstater
med en federal struktur är den sista meningen i skäl 17 i direktivet om
energieffektivitet relevant. I arbetsdokumentet om artikel 5 ges exempel på
kriterier och hänvisningar som kan användas för att fastställa vilka byggnader
som omfattas av skyldigheten. I arbetsdokumentet ges även praktiska exempel på
hur uppgraderingsmålet på 3 procent och skyldigheten enligt den
alternativa strategin kan definieras och uppnås. 3.2. Vägledning för artikel 6
(Offentliga sektorns inköp) Syftet med direktiv 2004/18/EG är att inrätta
en ram för upphandling och garantera principer som sund konkurrens och bästa
möjliga kvalitet för skattebetalarnas pengar. Alla eventuella definitioner av
vad som ska köpas in överlåts åt särskild lagstiftning, som till exempel
direktivet om energieffektivitet. Artikel 6 i direktivet om energieffektivitet
innehåller krav på att statliga myndigheter, med vissa förbehåll, bara ska köpa
produkter, tjänster och byggnader som enligt unionens rättsakter har en hög
energieffektivitetsprestanda. Med unionens rättsakter avses här bland annat
direktivet om energimärkning[13]
inklusive kompletterande delegerade förordningar, direktivet om ekodesign[14] inklusive
genomförandeförordningar, direktivet om byggnaders energiprestanda samt Energy
Star-programmet. Bilaga III till direktivet om energieffektivitet innehåller en
förteckning över de krav på energieffektivitet som dessa rättsakter innehåller.
Arbetsdokumentet förtydligar hur de relevanta
bestämmelser i de rättsakter som tas upp i bilaga III ska tillämpas vid
offentlig upphandling. Även här är definitionen av ”statliga myndigheter” av
avgörande betydelse när tillämpningsområdet för skyldigheterna avseende
offentlig upphandling ska fastställas. Skyldigheten avseende offentlig upphandling
gäller bland annat med förbehåll för att det aktuella inköpet är förenligt med
kostnadseffektivitet, teknisk lämplighet och hållbarhet i vidare bemärkelse. Dessa
”förbehåll” förklaras i arbetsdokumentet, exempelvis skillnaden mellan
kostnadseffektivitet ur ett livscykelperspektiv och ekonomisk genomförbarhet,
samt under vilka omständigheter medlemsstaterna kan åberopa dem. Arbetsdokumentet
innehåller även exempel på kriterier som medlemsstaterna kan använda för att
fastställa vilka enheter som omfattas av skyldigheterna avseende offentlig
upphandling. 3.3. Vägledning för artikel 7
(Kvotpliktsystem för energieffektivitet och alternativa strategier) Artikel 7 står för hälften av de
energibesparingar som direktivet om energieffektivitet är tänkt att uppnå. Det
är en komplex artikel som innehåller vissa bestämmelser[15] som träder i kraft innan den allmänna
tidsfristen för införlivandet av direktivet har löpt ut. Enligt denna artikel ska medlemsstaterna
inrätta kvotpliktsystem för energieffektivitet eller använda alternativa
policyåtgärder för att åstadkomma en viss fastställd mängd energibesparingar i
slutanvändarledet. De energibesparingar som uppnås genom kvotpliktsystem för
energieffektivitet och alternativa åtgärder enligt punkt 9 ska som minimum
motsvara nya besparingar varje år från den 1 januari 2014 till och med den 31
december 2020 på 1,5 % av den energi som säljs årligen till slutanvändare från
alla energidistributörer eller alla företag som säljer energi i detaljistledet,
som genomsnitt för 2010, 2011 och 2012. Arbetsdokumentet förklarar hur den
totala fastställda mängd ackumulerade och nya energibesparingar som ska uppnås
under kvotpliktperioden 2014–2020 ska beräknas, och förtydligar vilka
statistiska datauppsättningar som kan användas. Medlemsstaterna har vidare fyra
olika möjligheter att minska denna mängd med upp till 25 procent. De kan
välja att tillämpa en lägre besparingstakt, att helt eller delvis utesluta
industrier som omfattas av system för handel med utsläppsrätter, att tillåta
vissa besparingar i försörjningsledet eller att räkna in energibesparingar som
åstadkommits inom ramen för så kallade tidiga åtgärder sedan 31 december 2008,
och som fortfarande har en effekt 2020. Arbetsdokumentet förklarar hur dessa
möjligheter i artikel 7.2 kan tillämpas. Arbetsdokumentet innehåller även exempel på
vilka typer av policyåtgärder och vilka av de energibesparingar som de
åstadkommer som får tas med i beräkningarna. Det belyser de metoder och
principer som tas upp i bilaga V till direktivet om energieffektivitet och som
ska tillämpas när energibesparingar beräknas. Eftersom det krävs ”nya” energibesparingar kan
inte allt som medlemsstaterna någon gång har gjort på området effektiv
slutanvändning av energi tas med i de beräkningar som avses i artikel 7. I arbetsdokumentet
klargörs att energibesparingar som är resultatet av enskilda åtgärder som
vidtagits inom kvotpliktperioden (dvs. från den 1 januari 2014 till och
med den 31 december 2020) får räknas, även om den policyåtgärd som gav upphov
till den aktuella åtgärden har vidtagits/införts före den 1 januari 2014. När
det gäller införlivande och genomförande ska medlemsstaterna senast den 5
december 2013 till kommissionen anmäla den detaljerade, föreslagna eller
rättsligt definierade metod som de planerar att använda för driften av sitt
kvotpliktsystem för energieffektivitet samt de policyåtgärder som de planerar
att vidta som alternativa åtgärder. Det bör påpekas att medlemsstaterna är
skyldiga att fastställa bestämmelser om effektiva, proportionella och
avskräckande sanktioner som ska tillämpas vid överträdelser av de nationella
bestämmelser som antas enligt artikel 7 (se artikel 13 i direktivet om
energieffektivitet). 3.4. Vägledning för artikel 8
(Energibesiktningar och energiledningssystem) Genom artikel 8 införs två huvudsakliga
skyldigheter för medlemsstaterna: att främja tillgången till energibesiktningar
för slutanvändare inom alla sektorer, och att se till att företag som inte är
små eller medelstora företag genomför energibesiktningar minst vart fjärde år.
Besiktningarna ska vara kostnadseffektiva och utföras av kvalificerade eller
ackrediterade experter, alternativt övervakas av oberoende myndigheter. Direktivets definition av ”små och medelstora
företag” följer definitionen i kommissionens rekommendation 2003/361/EG.
Arbetsdokumentet förklarar de olika elementen i definitionen såsom de anges i
rekommendationen (färre än 250 löntagare, en årsomsättning som inte överstiger
50 miljoner euro, och/eller en balansomslutning som inte överstiger 43 miljoner
euro per år). För definitionen av ”löntagare” tillämpas nationell arbetsrätt. Det
förklaras att enligt EU:s definition måste ett företag i ett land fastställa om
det är ett partnerföretag eller anknutet till ett företag i ett annat land. Så
är fallet om ett företag innehar mer än 25 procent av kapitalet eller rösträtterna
i ett annat företag[16]
(eller vice versa), och då ska hänsyn tas till partnerföretagens respektive de
anknutna företagens totala antal löntagare i bedömningen av om företagen ingår
i kategorin små och medelstora företag eller inte. Den praktiska tillämpningen av denna
definition kräver bland annat att hänsyn tas till sammanställda uppgifter för
varje enskilt företag, inklusive företag i andra medlemsstater och utanför
Europa, för att en harmoniserad definition och hantering ska kunna garanteras i
hela EU. Arbetsdokumentet ger exempel på åtgärder som kan vara användbara för att
fastställa vilka företag som omfattas av skyldigheten att genomföra
energibesiktningar, däribland register över små och medelstora företag,
offentliga register över företags storlek etc. Tillämpningen av definitionen av små och
medelstora företag innebär att mindre filialer i en medlemsstat kan vara
tvungna att genomföra energibesiktningar vart fjärde år, eftersom de enligt
definitionen inte anses ingå i kategorin små och medelstora företag, och därmed
räknas som stora företag. Detta ska inte ses som en extra börda eller som
oproportionellt[17].
Det är inte ovanligt att dessa företag tillämpar energiledningssystem och
därför är undantagna från skyldigheten att genomföra besiktningar, eller har
inrättat rutiner som innebär att mindre filialer kan få hjälp med besiktningen,
till exempel från interna experter på moderbolaget. Den här typen av
energibesiktningar är dessutom ofta både mindre omfattande och förknippade med
lägre kostnader. Arbetsdokumentet förklarar den flexibilitet i
uppfyllandet av besiktningsskyldigheten som artikel 8 ger utrymme för. Stora
företag som tillämpar energiledningssystem eller miljöförvaltningssystem
(miljöledningssystem) är till exempel undantagna från kravet på att genomföra
energibesiktningar vart fjärde år. Stora företag som genomför
energibesiktningar i enlighet med frivilliga avtal (med lämplig övervakning)
anses ha uppfyllt kravet på regelbundna energibesiktningar. För att garantera en hög kvalitet på
energibesiktningar och energiledningssystem ska medlemsstaterna fastställa minimikriterier
för energibesiktningar med utgångspunkt i bilaga VI till direktivet om
energieffektivitet. I arbetsdokumentet ges praktiska exempel på vilken
detaljnivå energibesiktningar bör ha. I vägledningen förklaras även hur de
besiktningssystem som beskrivs i direktivet om energieffektivitet förhåller sig
till ackreditering och bedömning av överensstämmelse enligt förordning (EG) nr
765/2008. Det bör påpekas att medlemsstaterna, precis
som för artikel 7, är skyldiga att fastställa bestämmelser om sanktioner som
ska tillämpas vid överträdelser av de nationella bestämmelser som antas för
energibesiktningar. 3.5. Vägledning för artiklarna
9–11 (Mätning och faktureringsinformation) Enligt artikel 9 ska slutanvändare av el,
naturgas, fjärrvärme, fjärrkyla och varmvatten ha individuella mätare som till
ett konkurrenskraftigt pris korrekt visar deras energianvändning och ger
information om deras användningstid (undantag kan medges på tekniska och
ekonomiska grunder). Bestämmelserna om mätning och faktureringsinformation i
direktivet om energieffektivitet ersätter och effektiviserar ett antal
bestämmelser i det tidigare direktivet 2006/32/EG om effektiv slutanvändning av
energi och om energitjänster (av vilka de flesta kommer att upphävas genom
direktivet om energieffektivitet den 5 juni 2014). Från och med den 31 december
2016 utvidgas kravet på att slutanvändare av värme och kyla ska ha individuella
mätare till att omfatta flerfamiljshus och byggnader med flera
användningsområden, som har en central värme-/kylkälla, eller som får sin
energi från en central källa som försörjer flera byggnader (undantag kan medges
på tekniska och ekonomiska grunder). I vägledningen förtydligas att artikel 9 inte
innehåller något krav på att system för smarta mätare ska införas (detta
behandlas i direktiven 2009/72/EG och 2009/73/EG, som ingår i det tredje
lagstiftningspaketet för en inre marknad för gas och elektricitet), utan
snarare klargör att medlemsstater som inför smart mätning då omfattas av olika
skyldigheter enligt artikel 9.2, som till exempel att smarta mätare ska kunna
mäta el som tillförs nätet från användarens lokaler. Man gör även bedömningen
att begreppet ”slutanvändare” skulle kunna omfatta inte bara den person som
använder energin, utan även en person eller organisation, till exempel ett
ägarkooperativ i ett flerfamiljshus, som köper energi kollektivt. Enligt
artikel 10 ska slutanvändare med traditionella individuella mätare i
normalfallet få information om hur mycket de kommer att faktureras för den
energi som de använt under den senaste perioden minst var sjätte månad,
alternativt var tredje månad på deras egen begäran eller om de har e-faktura. Slutanvändare som har smarta mätare för el/gas
har enligt artikel 10 rätt till detaljerad information om sin energianvändning
enligt gällande leveranskontrakt för de senaste två åren och (med vissa
undantag) till en jämförelse med en typanvändare. I artikel 11 fastställs att slutanvändaren har
rätt att få fakturor och faktureringsinformation om sin energianvändning utan
kostnad. Det bör påpekas att medlemsstaterna är
skyldiga att fastställa bestämmelser om effektiva, proportionella och
avskräckande sanktioner som ska tillämpas vid överträdelser av de nationella
bestämmelser som antas i enlighet med artiklarna 9–11 (se artikel 13 i
direktivet om energieffektivitet). 3.6. Vägledning för artikel 14
(Främjande av effektiv värme och kyla) Genom artikel 14 ersätts de väsentliga
bestämmelserna i direktiv 2004/8/EG om främjande av kraftvärme, och deras
tillämpningsområde utvidgas. I vägledningen behandlas endast de nya delar som
införs i och med direktivet om energieffektivitet. Medlemsstaterna ska genomföra en heltäckande
bedömning för att identifiera den kostnadseffektiva potentialen i högeffektiv
kraftvärme samt effektiv fjärrvärme och fjärrkyla, där hänsyn tas till
klimatförhållanden, ekonomisk genomförbarhet och teknisk lämplighet. Denna
bedömning ska anmälas till kommissionen senast den 31 december 2015. Utifrån
den identifierade potentialen ska medlemsstaterna vidta åtgärder för att
förverkliga den kostnadseffektiva potentialen i högeffektiv kraftvärme samt
effektiv fjärrvärme och fjärrkyla. I bedömningen ska medlemsstaterna inkludera
information om åtgärder, strategier och politik som kan komma att antas före
2020 respektive före 2030 för att förverkliga potentialen för högeffektiv
kraftvärme. När elproduktions- och industrianläggningar med en tillförd effekt
på mer än 20 MW nyproduceras eller genomgår omfattande uppgraderingar ska
en kostnads-nyttoanalys utföras av genomförbarheten för kraftvärme,
spillvärmeåtervinning respektive anslutning till fjärrvärmenät. Resultaten från
denna analys ska återspeglas i de tillstånd som beviljas anläggningarna. Kraven på innehållet i den heltäckande
bedömningen och på den metod som används för kostnads-nyttoanalysen, liksom
möjliga undantag från kraven på anläggningar, förklaras ingående i
arbetsdokumentet. 3.7. Vägledning för artikel 15
(Omvandling, överföring och distribution av energi) Enligt artikel 15 ska medlemsstaterna se till
att nationella energitillsynsmyndigheter, ägarskapsåtskilda systemansvariga för
överföringssystemet (TSO) och systemansvariga för distributionssystemet (DSO)
maximerar energieffektivitetspotentialen i smarta nät, utvärderar och
förbättrar energieffektiviteten i fråga om gas- och elinfrastrukturens
utformning och drift samt säkerställer att tariffer och regleringar uppfyller
särskilda energieffektivitetskriterier och inte utgör hinder för laststyrning.
Senast den 30 juni 2015 ska medlemsstaterna ha utvärderat energieffektivitetspotentialen
hos gas- och elinfrastrukturen och ha identifierat konkreta åtgärder för att
förbättra energieffektiviteten i nätinfrastrukturen. Artikeln ger utrymme för
prioriteringar avseende tillgång och utleverans för kraftvärme och likställer
resurser på efterfrågesidan, i synnerhet laststyrning, med försörjning i form
av deltagande på grossist- och detaljmarknader. Den främjar särskilt tillgång
till och deltagande av laststyrning på marknader för balanserings- och
reservsystem samt andra systemtjänster, och innehåller ett krav på att de
tekniska eller avtalsmässiga villkoren för deltagande specificeras, inklusive
deltagande av aggregatorer och andra leverantörer av laststyrningstjänster. 4. SAMMANFATTNING Energieffektivitet är en komplex och krävande
fråga när det gäller statlig kapacitet. Politiskt kan det vara så att det finns
en lucka mellan medlemsstaternas åtaganden och vad som faktiskt har
åstadkommits. Genom direktivet om energieffektivitet införs en ny, övergripande
rättslig struktur för de energieffektivitetsmål som antagits på EU-nivå. I
nuläget är den befintliga lagstiftningen på energieffektivitetsområdet endast
delvis genomförd. Det nya direktivet ersätter och förstärker två tidigare
direktiv om energieffektivitet (2004/8/EG om kraftvärme och 2006/32/EG om
energitjänster) och knyter an till de skyldigheter som redan fastställts inom
ramen för direktiv 2009/125/EG om ekodesign, direktiv 2010/30/EU om
energimärkning och direktiv 2010/31/EU om byggnaders energiprestanda. Som nämns
i avsnitt 2 kommer kommissionen under 2014 att rapportera till
Europaparlamentet och rådet om de framsteg som gjorts i arbetet med att uppnå
2020-målet. Kommissionens bedömning kan om nödvändigt inbegripa förslag på
ytterligare åtgärder. Förhoppningen är att detta meddelande och tillhörande
arbetsdokument ska hjälpa medlemsstaterna i införlivandet och genomförandet av
de ambitiösa åtgärder som de kommit överens om i direktivet om
energieffektivitet. [1] I motsats till de två andra målen har detta mål inte
omsatts i ett rättsligt bindande instrument. [2] KOM(2010) 2020 slutlig. [3] Konsekvensbedömning av handlingsplanen för
energieffektivitet (SEC/2011/277). [4] Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/27/EU om
energieffektivitet, om ändring av direktiven 2009/125/EG (om fastställandet av
krav på ekodesign för energirelaterade produkter) och 2010/30/EU (om märkning
och standardiserad produktinformation) och om upphävande av direktiven
2004/8/EG (om främjande av kraftvärme) och 2006/32/EG (om effektiv
slutanvändning av energi och om energitjänster). [5] Se artikel 28.1. [6] Miljoner ton oljeekvivalenter. [7] Siffrorna har uppdaterats för att ta hänsyn till
Kroatiens anslutning till EU den 1 juli 2013. [8] För en förteckning över de nationella målen och en
utvärdering, se kommissionens meddelande (COM(2013) final xxx) ”Framsteg i
arbetet med att nå EU:s energieffektivitetsmål”). [9] I synnerhet i COM(2013) 350 final och i faktabladet om
EUROPA 2020-MÅLEN: klimat och energi. [10] För de två medlemsstater (Slovenien och Kroatien) som inte
har inkommit med uppgifter om hur deras mål uttrycks i termer av primär och
slutlig energianvändning 2020, grundas beräkningarna på historiska data om
deras energianvändning under 2010 (http://ec.europa.eu/energy/efficiency/eed/reporting_en.htm ). [11] Artikel 4 i direktiv 2010/31/EU. [12] Direktiv 2004/18/EG. [13] Direktiv 2010/30/EU. [14] Direktiv 2009/125/EG. [15] Artikel 7.9 och bilaga V punkt 4: Medlemsstaterna ska
senast den 5 december 2013 anmäla till kommissionen vilka policyåtgärder de
planerar att vidta. [16] I allmänhet är de flesta små och medelstora företag fristående,
eftersom de antingen är helt oberoende eller ingår i ett eller flera
minoritetspartnerskap med andra företag (där ägandet i varje sådant partnerskap
uppgår till mindre än 25 procent). Om ägarandelen ökar till högst 50 procent
rör det sig om en förbindelse mellan partnerföretag. Över taket på 50
procent anses företagen vara anknutna. [17] I bilaga VI d fastställs att energibesiktningar ska vara
”proportionella”. Enligt proportionalitetsprincipen ska det alltid prövas om en
rättslig eller administrativ åtgärd är lämplig och nödvändig för att uppnå ett
visst mål eller syfte. EU-domstolen tillämpar proportionalitetsprincipen när
den väger rättsliga åtgärder mot privata intressen och individens grundläggande
fri- och rättigheter.