EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52013DC0592
COMMISSION WORKING DOCUMENT Guidance document. The concept of ‘lawfully marketed’ in the Mutual Recognition Regulation (EC) No 764/2008
KOMMISSIONENS ARBETSDOKUMENT Vägledande dokument. Begreppet ”lagligen saluförd” i förordning (EG) nr 764/2008
KOMMISSIONENS ARBETSDOKUMENT Vägledande dokument. Begreppet ”lagligen saluförd” i förordning (EG) nr 764/2008
/* COM/2013/0592 final */
KOMMISSIONENS ARBETSDOKUMENT Vägledande dokument. Begreppet ”lagligen saluförd” i förordning (EG) nr 764/2008 /* COM/2013/0592 final */
INNEHÅLLSFÖRTECKNING KOMMISSIONENS ARBETSDOKUMENT Vägledande
dokument. Begreppet ”lagligen saluförd” i förordning (EG) nr 764/2008..................................................................................................................................... 3 1........... Inledning......................................................................................................................... 3 2........... Principen om ömsesidigt erkännande............................................................................... 3 3........... Förordning (EG) nr 764/2008......................................................................................... 4 4........... Begreppet lagligen saluförd............................................................................................. 5 5........... Skyldigheter enligt förordningen om
ömsesidigt erkännande.............................................. 6 6........... Bevismedel..................................................................................................................... 7 6.1........ Rättigheter och skyldigheter............................................................................................ 7 6.2........ Underlåtenhet att meddela den ekonomiska
aktören........................................................ 8 7........... Kontaktpunkter för produkters roll.................................................................................. 8 8........... Slutsats......................................................................................................................... 10 KOMMISSIONENS ARBETSDOKUMENT Vägledande dokument. Begreppet ”lagligen
saluförd” i förordning (EG) nr 764/2008[1] (Text av betydelse för
EES) 1. Inledning Den 15 juni 2012 antog kommissionen sin första
rapport om tillämpningen av förordning (EG) 764/2008[2] (nedan kallad förordningen
om ömsesidigt erkännande) och föreslog en nära övervakning genom rådgivande
kommittén för ömsesidigt erkännande av bl.a. de svårigheter som ekonomiska
aktörer står inför när de försöker visa att en produkt är lagligen saluförd
i en annan medlemsstat. Syftet med detta vägledande dokument är att ge
användarvänlig vägledning om begreppet ”lagligen saluförd” i förordningen om
ömsesidigt erkännande. Det kommer att uppdateras så att det speglar
erfarenheter och information från medlemsstater, myndigheter och företag. 2. Principen
om ömsesidigt erkännande Den fria rörligheten för varor är en av EU:s största
framgångar. Den har bidragit till den inre marknaden, som är till fördel för
företag och medborgare i Europa och som har en central position i EU:s politik. Hinder för den fria rörligheten för varor
mellan medlemsstater kan olagligen skapas av medlemsstaters behöriga
myndigheter som i avsaknad av harmoniserad lagstiftning tillämpar tekniska
regler med krav som måste uppfyllas av produkter som är lagligen saluförda i
andra medlemsstater. Tillämpningen av sådana regler på produkter som är
lagligen saluförda i en annan medlemsstat kan utgöra ett brott mot artiklarna
34 och 36 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, även om de
tillämpas utan åtskillnad på alla produkter. Principen om ömsesidigt erkännande, med
ursprung i Europeiska unionens domstols rättspraxis[3], har stor betydelse för den
inre marknadens funktion och innebär att fri rörlighet för varor är tillåten i
avsaknad av harmoniserande EU-lagstiftning. I detta vägledande dokument fastslås att
enligt förordningen om ömsesidigt erkännande måste den medlemsstat som mottar
en produkt[4]
tillåta att en produkt som lagligen har saluförts i en annan medlemsstat eller
i en Efta-stat som är en fördragsslutande part till avtalet om Europeiska
ekonomiska samarbetsområdet (EES-avtalet)[5]
släpps ut på marknaden, utom om de formella kraven för att neka ömsesidigt
erkännande i förordningen är uppfyllda. En omfattande diskussion om de motiveringar
som medlemsstater kan använda för att rättfärdiga nationella åtgärder som
hindrar gränsöverskridande handel (de undantag som anges i artikel 36 i
fördraget om Europeiska unionens funktionssätt) finns i kommissionens
Handledning för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för
varor[6]. 3. Förordning
(EG) nr 764/2008 Förordningen om ömsesidigt erkännande trädde i
kraft i maj 2009 och syftar till att reglera principen om ömsesidigt
erkännande. Förordningen gäller enbart produkter eller vissa egenskaper hos dem
som inte är föremål för harmoniseringsåtgärder på EU-nivå. I förordningen
definieras rättigheter och skyldigheter för behöriga nationella myndigheter och
företag som i en medlemsstat vill sälja produkter som är lagligen saluförda i
en annan medlemsstat, när myndigheterna avser vidta restriktiva åtgärder
rörande produkten i enlighet med nationella tekniska regler. Förordningen om
ömsesidigt erkännande fokuserar på bevisbördan genom att fastslå formella krav
för att neka ömsesidigt erkännande. Förordningen om ömsesidigt erkännande gäller i
alla medlemsstater liksom i de Efta-stater som är fördragsslutande parter till
avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Principen om
ömsesidigt erkännande gäller även relationerna mellan EU och Turkiet[7], men själva förordningen om
ömsesidigt erkännande gäller inte där[8]. I förordningen om ömsesidigt erkännande
fastställs de regler och förfaranden som ska följas av en medlemsstats behöriga
myndigheter när de fattar eller avser fatta ett beslut i enlighet med
nationella tekniska bestämmelser som hindrar den fria rörligheten för en
produkt som lagligen har saluförts i en annan medlemsstat och som omfattas av
artikel 34 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. 4. Begreppet
”lagligen saluförd” I förordningen om
ömsesidigt erkännande definieras inte begreppet ”lagligen saluförd” för de
produkter som den omfattar, dvs. produkter som inte är föremål för
harmonisering. Det finns inte heller någon rättspraxis om begreppet från
domstolen. Begreppen
”tillhandahållande på marknaden” och ”utsläppande på
marknaden” definieras emellertid i förordning
(EG) nr 765/2008[9]. ”Tillhandahållande på marknaden” definieras som
varje leverans av en produkt för distribution, förbrukning eller användning på
gemenskapsmarknaden i samband med kommersiell verksamhet, mot betalning eller
gratis[10]
och ”utsläppande på marknaden” avser tillhandahållande för första gången av en
produkt på gemenskapsmarknaden[11]. Gällande produkter som
omfattas av förordningen om ömsesidigt erkännande anser kommissionen därför att
begreppet ”saluföring” avser varje leverans av en produkt för distribution,
förbrukning eller användning i en annan medlemsstat eller i en Efta-stat som är
en fördragsslutande part till EES-avtalet i samband med kommersiell verksamhet,
mot betalning eller gratis. Kommissionen anser sålunda
att begreppet ”lagligen saluförd” innebär att leveransen som avses i föregående stycke ska
äga rum i: –
en annan medlemsstat i enlighet med gällande
nationell lagstiftning eller –
en Efta-stat som är en fördragsslutande part till
EES-avtalet i enlighet med gällande nationell lagstiftning. –
Produkter som saluförs på EU:s marknad som är
avsedda för (eller som kan användas av) konsumenter är dessutom föremål för de
krav och säkerhetskriterier som fastställs i direktivet om allmän produktsäkerhet.[12] –
Vad gäller produkter som importeras från tredje
land måste de lagligen saluföras i en medlemsstat
eller i en Efta-stat som är en fördragsslutande part till EES-avtalet för att
omfattas av ömsesidigt erkännande. En ekonomisk aktör importerar produkter från ett tredje land
till en medlemsstat i EU eller en Efta-stat som är en fördragsslutande part
till EES-avtalet. När de släpps för fri omsättning[13] anses dessa produkter vara
gemenskapsvaror. Från den tidpunkten får dessa produkter saluföras i en
annan EU-medlemsstat eller Efta-stat som är en fördragsslutande part till
EES-avtalet enligt bestämmelserna i förordningen om ömsesidigt erkännande. 5. Skyldigheter
enligt förordningen om ömsesidigt erkännande En väsentlig princip i EU-lagstiftningen är
att en produkt som är föremål för förordningen om ömsesidigt erkännande har
tillgång till den grundläggande rättigheten om fri rörlighet som garanteras av
fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, förutsatt att den mottagande
medlemsstaten inte har fattat ett motiverat beslut om att neka den detta
utifrån proportionella tekniska regler.[14] Den grundläggande rättigheten till fri
rörlighet för varor är inte en absolut rättighet: ömsesidigt erkännande är
föremål för den mottagande medlemsstatens rätt att bedöma behovet av att
tillämpa en teknisk regel enligt förordningen om ömsesidigt erkännande. I förordningen om ömsesidigt erkännande ges
därför ekonomiska aktörer möjlighet att förse ansvariga myndigheter i den
mottagande medlemsstaten med information om laglig saluföring av produkten i en
annan medlemsstat eller i en Efta-stat som är en fördragsslutande part till
EES-avtalet. Om den behöriga
myndigheten i den mottagande medlemsstaten kräver en utvärdering av om den i en
annan medlemsstat eller i en Efta-stat som är en fördragsslutande part till
EES-avtalet lagligen saluförda produkten överensstämmer med dess egna tekniska
regler ska detta ske i enlighet med bestämmelserna i förordningen om ömsesidigt
erkännande. I artikel 4 i förordningen om ömsesidigt erkännande finns
bestämmelser om insamlande av information om produkten. Enligt denna artikel
kan myndigheten, med tillbörligt beaktande av proportionalitetsprincipen,
begära att den ekonomiska aktören tillhandahåller relevant information om
produktens egenskaper eller relevant och lättillgänglig information om laglig
saluföring av produkten i en annan medlemsstat. 6. Bevismedel I förordningen om ömsesidigt erkännande
specificeras inte vilka bevismedel som ekonomiska aktörer kan använda för att
visa att en produkt lagligen har saluförts i en annan medlemsstat eller i en Efta-stat
som är en fördragsslutande part till EES-avtalet. Detta är ett sätt att undvika
ytterligare administrativt arbete utan att begränsa de bevismedel en ekonomisk
aktör kan överlämna som en del av den information som nämns i artikel 4 b till
myndigheterna i den mottagande medlemsstaten. Det ska också noteras att medlemsstaterna
använder mycket olika system för utsläppande av produkter på marknaden, och de
reglerar detta genom ex ante- (förhandsgodkännande) eller ex post-mekanismer
(marknadsövervakning) – i de flesta fall kan en produkt lagligen saluföras utan
att behöva godkännas på förhand. All bevisning, t.ex. produktfakturor,
produktetiketter, katalog med bevis för datum, försäljnings- eller skatteregister,
registreringar, licenser, korrespondens med myndigheter, certifieringar, utdrag
ur offentliga register osv. bör alltså anses tillräckliga för att visa den
faktiska saluföringen av produkten i en annan medlemsstat eller en Efta-stat
som är en fördragsslutande part till EES-avtalet. 6.1. Rättigheter
och skyldigheter Enligt artikel 4 b i förordningen om ömsesidigt
erkännande kan behöriga myndigheter i den mottagande medlemsstaten begära att
den berörda ekonomiska aktören tillhandahåller relevant information om tidigare
laglig saluföring av produkten i en annan medlemsstat eller i en Efta-stat som
är en fördragsslutande part till EES-avtalet. Mer specifikt: –
Om den ekonomiska aktören har bevis för efterlevnad
av den nationella lagstiftningen i den andra medlemsstaten eller Efta-staten
som är en fördragsslutande part till EES-avtalet där produkten faktiskt
saluförs (t.ex. skriftlig bekräftelse från den behöriga myndigheten i
ursprungsmedlemsstaten[15])
anser kommissionen att det vore praktiskt att dessa bevis överlämnas till den
behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten. –
Det är också praktiskt om den ekonomiska aktören
tillhandahåller hänvisningar till gällande lagar i en annan medlemsstat eller Efta-stat
som är en fördragsslutande part till EES-avtalet. Om detta inte är möjligt bör
den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten i stället beakta
möjligheten att inhämta sådan information direkt från myndigheterna i dessa
stater via kontaktpunkten för produkter (se punkt 7). Den behöriga myndigheten i den mottagande
medlemsstaten kan begära att de dokument som den ekonomiska aktören lämnar in
översätts, om nödvändigt. Det vore emellertid orimligt för en medlemsstat att
begära att översättningen är certifierad eller auktoriserad av en konsulär
eller administrativ myndighet[16],
eller att sätta en orimligt kort tidsgräns för inlämnandet av översättningen,
utom då det finns särskilda omständigheter som motiverar detta. Kommissionen
anser också att den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten bör
identifiera vilka delar av dokumentet som behöver översättas. Myndigheten bör också
undvika att begära översättningar om dokumenten ifråga finns tillgängliga på
ett annat språk som myndigheten kan förstå. 6.2. Underlåtenhet
att meddela den ekonomiska aktören Kommissionen anser att en begäran om information
från den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten (och/eller den
behöriga myndighetens undersökning av produkten) inte kan medföra att
saluföringen av en produkt i den mottagande medlemsstaten förblir vilande på
obestämd tid, eller under en lång tidsperiod, i väntan på ett motiverat beslut
om saluföring från den behöriga myndigheten[17],
utom då en nödfallsåtgärd antas efter en varning enligt direktiv 2001/95/EG[18] eller förordning 178/2002.[19] Av detta följer att, så som
fastställs i artikel 6.4 i förordningen om ömsesidigt erkännande: ”Om den behöriga myndigheten underlåter att
underrätta den ekonomiska aktören om ett beslut som avses i artikel 2.1 inom
den period som anges i punkt 2 i den här artikeln, ska produkten anses som
lagligen saluförd i den medlemsstaten när det gäller tillämpningen av den
tekniska regel som avses i punkt 1 i denna artikel.” 7. Kontaktpunkter
för produkters roll Huvuduppgiften för kontaktpunkterna för
produkter är att tillhandahålla information om tekniska regler för produkter
till ekonomiska aktörer och behöriga myndigheter i andra medlemsstater eller i
en Efta-stat som är en fördragsslutande part till EES-avtalet, och även
kontaktuppgifter till dessa myndigheter. I förordningen om ömsesidigt
erkännande är detta ett sätt att bemöta problem som påverkar dialogen mellan
nationella förvaltningar inom det icke-harmoniserade området. I och med
inrättandet av kontaktpunkter för produkter har kontakterna mellan nationella myndigheter
i EU gällande produkter inom det icke-harmoniserade området avsevärt
förenklats. Kontakter mellan nationella förvaltningar är
ofta också nödvändiga för att inhämta mer information om produkten och de
tekniska reglerna i en annan medlemsstat eller i en Efta-stat som är en
fördragsslutande part till EES-avtalet, även information om huruvida produkten
är lagligen saluförd där. Den informationsverksamhet som kontaktpunkterna för
produkter bedriver minskar alltså det administrativa arbetet för både enskilda
ekonomiska aktörer och nationella myndigheter. I förordningen om ömsesidigt erkännande
fastställs flera uppgifter för kontaktpunkter för produkter avseende
information som ska lämnas på begäran av ekonomiska aktörer eller behöriga
myndigheter i andra medlemsstater eller i en Efta-stat som är fördragsslutande
part till EES-avtalet. I synnerhet föreskrivs i artikel 10.3 i förordningen
följande: "Kontaktpunkterna för produkter i den
medlemsstat där den berörda ekonomiska aktören lagligen har salufört den
ifrågavarande produkten får tillhandahålla den ekonomiska aktören eller den
behöriga myndigheten i enlighet med artikel 6 relevant information eller
synpunkter." Kontaktpunkterna för produkter åläggs alltså
inga skyldigheter i förordningen om ömsesidigt erkännande, men det ges en
möjlighet för dessa organ att bistå ekonomiska operatörer eller myndigheterna i
en annan medlemsstat eller en Efta-stat som är fördragsslutande part till
EES-avtalet genom att tillhandahålla relevant information, om sådan finns tillgänglig,
angående laglig saluföring av en produkt. Fallstudie 1: Administrativt
samarbete En ekonomisk aktör har släppt ut en produkt på marknaden i en
medlemsstat eller i en Efta-stat som är en fördragsslutande part till
EES-avtalet där inga specifika skyldigheter finns vad avser dess saluföring,
och nu försöker den ekonomiska aktören lansera den även i en annan medlemsstat.
Myndigheterna i mottagarlandet vill kontrollera om några rättsliga förfaranden
eller någon marknadsövervakning har genomförts i den medlemsstat där produkten
faktiskt har saluförts, med hänvisning till påstådda säkerhetsbrister i
produkten. De behöriga myndigheterna i den medlemsstat eller Efta-stat som är en
fördragsslutande part till EES-avtalet där den ekonomiska aktören försöker lansera
produkten ska då kontakta kontaktpunkten för produkter i ursprungsstaten,
direkt eller via deras egen kontaktpunkt. Denna kontaktpunkt för produkter
förser dem då med kontaktinformation till relevanta myndigheter och/eller
vidarebefordrar begäran till dem. Med administrativt samarbete kan offentliga myndigheter
identifiera sina motparter i andra medlemsstater så att de enkelt kan inhämta
information från, och påbörja en dialog med, behöriga myndigheter i andra
medlemsstater. Fallstudie 2: Oproportionerliga
krav För att godkänna vissa typer av produkter som lagligen saluförda i
andra medlemsstater accepterar myndigheterna i medlemsstat A enbart
officiella certifieringar utfärdade av statsförvaltningen i
ursprungsmedlemsstaten. De beaktar över huvud taget inte några andra typer av
dokument, eftersom de anses vara ”lätta att förfalska”. För produkter som saluförs i medlemsstater där sådana certifieringar
existerar medför det här kravet inga problem, eftersom certifieringarna kan
användas till att omedelbart bekräfta att produkterna är lagligen saluförda
där. För produkter som har saluförts i medlemsstater som inte utfärdar sådana
certifieringar (t.ex. för att man enbart använder sig av mekanismer för
marknadsövervakning), däremot, utgör detta villkor ett oöverstigligt hinder. Ett sådant villkor är oproportionerligt och
utgör en åtgärd med en effekt motsvarande kvantitativa restriktioner, vilket
strider mot artikel 34 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Fallstudie 3: Förhandsgodkännanden Vissa ekonomiska aktörer tror att en produkt som lagligen har saluförts
i en medlemsstat inte behöver godkännas i den mottagande medlemsstaten. Så är
inte nödvändigtvis fallet. Faktum är att sådana nationella förfaranden fortfarande kan
tillämpas i den mottagande medlemsstaten, och även om de anses begränsa den
fria rörligheten för varor kan de motiveras om de försvarar ett allmänintresse
som erkänns i EU-lagstiftningen och om de uppfyller proportionalitetsprincipen. 8. Slutsats Förordningen om ömsesidigt erkännande är
konstruerad för att garantera att principen om ömsesidigt erkännande följs på
den inre marknaden och i de Efta-stater som är fördragsslutande parter till
EES-avtalet, särskilt genom att ett dialogförfarande inleds i de fall då
åtkomst till marknaden förhindras. I diskussionerna om begreppet lagligen
saluförd uppstår de flesta problem på grund av de svårigheter ekonomiska
aktörer upplever i inledningen av denna dialog, när de strävar efter att finna
lämpliga bevismedel, eller när dialogen redan har inletts, på grund av
ytterligare krav från myndigheterna när de redan har lämnat in viss
dokumentation. Vad gäller lämpliga bevismedel handlar problemet till största
delen om information, eftersom ekonomiska aktörer inte alltid är medvetna om
att de kan använda nästan vilket dokument som helst från den normala
affärsverksamheten i en annan medlemsstat eller en Efta-stat som är en
fördragsslutande part till EES-avtalet för att visa att deras produkter är
lagligen saluförda där. Vad gäller ytterligare krav ska myndigheterna
när de undersöker och bedömer en produkt, särskilt om den är lagligen saluförd
i en annan medlemsstat, vara medvetna om att enligt artikel 5 i förordningen
och domstolens etablerade rättspraxis ska medlemsstaten eller Efta-staten som
är en fördragsslutande part till EES-avtalet visa att åtgärden (eller kravet)
är nödvändig och, i förekommande fall, att saluföringen av den ifrågavarande
produkten utgör en risk och att åtgärden (eller kravet) följer
proportionalitetsprincipen. Det är alltså upp till den berörda staten att visa
att åtgärdens eller kravets uttalade mål inte kan uppnås med något annat medel
som i mindre utsträckning hindrar handeln. [1] Detta dokument är inte rättsligt bindande. Varken
Europeiska kommissionen eller någon person som agerar för kommissionens räkning
kan ställas till ansvar för hur informationen i dokumentet kan komma att
användas eller för eventuella felaktigheter som kan förekomma trots noggrann
redigering och kontroll. Det slutgiltiga ansvaret för tolkning av EU-rätten
vilar på EU-domstolen. [2] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr
764/2008 av den 9 juli 2008 om förfaranden för tillämpning av vissa nationella
tekniska regler på produkter som lagligen saluförts i en annan medlemsstat och
om upphävande av beslut nr 3052/95/EG, EUT L 218, 13.8.2008, s. 21. [3] Principen härrör från Cassis de Dijon-domen av den 20
februari 1979 i mål 120/78, Rewe-Zentral AG mot Bundesmonopolverwaltung für
Branntwein, REG 1979, s. 649). Från 1980 drog kommissionen upp ett antal riktlinjer
för tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande från domstolens
rättspraxis, i synnerhet kommissionens meddelande om konsekvenserna av
domstolens dom av den 20 februari 1979 i mål 120/78, Cassis de Dijon (EGT C
256, 3.10.1980). [4] I detta vägledande dokument definieras en produkt som en
flyttbar vara som i sig kan vara föremål för kommersiella transaktioner:
domstolens dom av den 21 oktober 1999 i mål C-97/98, Peter Jägerskiöld mot
Torolf Gustafsson, REG 1999, s. I-7319. Enligt domstolens rättspraxis omfattas
varor som transporteras över en gräns som ett led i en kommersiell transaktion
av artikel 34 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, oavsett
transaktionens beskaffenhet: se särskilt skäl 20 i domstolens dom av den 28
mars 1995 i mål C-324/93, The Queen mot Secretary of State for Home Department,
ex parte Evans Medical Ltd and Macfarlan Smith Ltd, REG 1995, s. I-563. [5] Vid tidpunkten för det här dokumentets utarbetande är
Island, Lichtenstein och Norge de Efta-stater som är fördragsslutande parter
till avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Europeiska ekonomiska
samarbetsområdet (EES) består alltså av EU:s medlemsstater plus dessa tre
länder. Förordningen om ömsesidigt erkännande infördes i EES-avtalet genom
Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 126/2012 av den 13 juli 2012 om ändring av
bilaga II (Tekniska föreskrifter, standarder, provning och certifiering) till
EES-avtalet (EUT L 309, 8.11.2012, s. 4). Vissa speciella anpassningar gäller:
förordningen gäller enbart produkter som omfattas av artikel 8.3 i avtalet och
gäller inte Lichtenstein vad avser produkter som omfattas av bilaga I, kapitel
XII och XXVII i bilaga II och protokoll 47 till avtalet, i de fall då
tillämpningen av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Schweiz om handel
med jordbruksprodukter utsträcks till Lichtenstein. Beslutet trädde emellertid
i kraft först den 1 april 2013 på grund av förseningar med att meddela ”uppfyllandet
av konstitutionella krav” från Norges och Islands sida. Alla hänvisningar i detta
vägledande dokument till ”medlemsstater” inbegriper alltså även dessa tre
länder. [6] Dokumentet
finns online på: http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/files/goods/docs/art34-36/new_guide_sv.pdf.
Artikel 36 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt diskuteras från s.
26 och framåt. [7] Skyldigheten att tillämpa principen om ömsesidigt
erkännande på produkter som lagligen tillverkats och/eller saluförts i Turkiet
bygger på artiklarna 5 till 7 i beslut nr 1/95 fattat av associeringsrådet för
EG och Turkiet av den 22 december 1995 om genomförande av den slutgiltiga fasen
av tullunionen (EGT L 35, 13.2.1996), som innehåller bestämmelser om
avskaffande av kvantitativa restriktioner eller åtgärder med motsvarande verkan
mellan EU och Turkiet. Enligt artikel 66 i beslut 1/95 ska artiklarna 5 till 7
för genomförande och tillämpning rörande varor som omfattas av tullunionen
tolkas i enlighet med relevanta beslut av Europeiska gemenskapernas domstol.
Principerna från domstolens rättspraxis i frågor som rör artiklarna 34 och 36 i
fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, i synnerhet ”Cassis de Dijon”-målet,
gäller därför även Turkiet. [8] Se ovan. Det bör nämnas att Turkiet har antagit en
nationell förordning om ömsesidigt erkännande inom icke-harmoniserade områden
som trädde i kraft den 1 januari 2013. [9] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr
765/2008 av den 9 juli 2008 om krav för ackreditering och marknadskontroll i
samband med saluföring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr
339/93, EUT L 218, 13.8.2008, s. 30. [10] Artikel 2.1 i förordning (EG) nr 765/2008. [11] Artikel 2.2 i förordning (EG) nr 765/2008. [12] Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/95/EG av den 3
december 2001 om allmän produktsäkerhet, EGT L 11, 15.1.2002, s. 4. [13] I artikel 79 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om
inrättandet av en tullkodex för gemenskapen fastslås att ”Övergång till fri
omsättning skall ge icke-gemenskapsvaror tullstatus som gemenskapsvaror.
Övergången skall medföra att handelspolitiska åtgärder tillämpas, att andra
formaliteter för import av varor uppfylls och att lagenliga tullar debiteras.” [14] Enligt direktivet om allmän produktsäkerhet får
medlemsstater vidta snabba restriktiva åtgärder avseende produkter som är
farliga eller som kan vara farliga, i enlighet med artiklarna 8, 11 eller 12
och 18 i direktivet. [15] Bevis från den behöriga myndigheten i den medlemsstat där
EES-produkten lagligen saluförs är bara en av flera möjligheter: den behöriga
myndigheten i den mottagande medlemsstaten kan inte kräva detta. Se skäl 63 i
dom av den 8 maj 2003 i mål C-14/02, ATRAL mot Belgiska staten, där domstolen
slog fast att införandet som ett villkor att det ska intygas att EES-produkter
överensstämmer med tekniska normer eller bestämmelser som garanterar en
skyddsnivå motsvarande den som krävs av den importerande medlemsstaten strider
mot artikel 34 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. [16] Se domstolens dom av den 17 juni 1987 i mål 154/85,
Europeiska gemenskapernas kommission mot Italienska republiken, REG 1987, s.
2717. [17] I den ovanliga situationen med ett förhandsgodkännande får
saluföring enbart ske efter att godkännandet har inhämtats. Det måste
understrykas att, såsom påpekas i skäl 12 i förordningen om ömsesidigt
erkännande, ”ett krav på att utsläppandet av en produkt på marknaden ska vara
föremål för förhandsgodkännande bör inte i sig utgöra en teknisk regel i den
mening som avses i denna förordning, varför ett beslut att utestänga eller
avlägsna en produkt från marknaden enbart med motiveringen att den inte har
giltigt förhandsgodkännande inte bör utgöra ett sådant beslut som denna
förordning är tillämplig på.” [18] Se fotnot 13. [19] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 178/2002
av den 28 januari 2002 om allmänna principer och krav för
livsmedelslagstiftning, om inrättande av Europeiska myndigheten för
livsmedelssäkerhet och om förfaranden i frågor som gäller livsmedelssäkerhet.