Jurnalul Oficial al Uniunii Europene |
- |
|
![]() Ediţia în limba română |
19. Spațiul de libertate, securitate și justiție Volumul 010 |
|
Referințe |
|
Cuprins |
|
|||
Anul |
JO |
Pagina |
|
|
||
|
|
Notă introductivă |
||||
1972 |
L 299 |
32 |
|
|
41968A0927(01) |
|
|
|
|||||
1972 |
L 299 |
43 |
|
|
41968A0927(02) |
|
|
|
|||||
1978 |
L 304 |
1 |
|
|
41978A1009(01) |
|
|
|
|||||
1982 |
L 388 |
1 |
|
|
41982A1025(01) |
|
|
|
|||||
1984 |
L 146 |
1 |
|
|
41984A0297 |
|
|
|
|||||
1989 |
L 048 |
1 |
|
|
41989A0128 |
|
|
|
|||||
1989 |
L 048 |
17 |
|
|
41989A0129 |
|
|
|
19/Volumul 010 |
RO |
Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene |
1 |
/ |
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE |
Notă introductivă
În conformitate cu articolul 58 din Actul privind condițiile de aderare a Republicii Bulgaria și a României și adaptările la tratatele pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO L 157, 21.6.2005, p. 203), textele actelor instituțiilor și ale Băncii Centrale Europene adoptate înainte de data aderării, redactate de Consiliu sau Comisie ori de Banca Centrală Europeană în limbile bulgară și română sunt autentice, de la data aderării, în aceleași condiții ca și textele redactate în celelalte limbi oficiale ale Comunităților. Articolul menționat prevede, de asemenea, că textele se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene dacă și textele în limbile actuale au fost publicate.
În conformitate cu acest articol, prezenta ediție specială a Jurnalului Oficial al Uniunii Europene se publică în limba română și conține textele actelor obligatorii cu aplicare generală. Prezenta ediție cuprinde actele adoptate din 1952 până la 31 decembrie 2006.
Textele care se publică sunt grupate în 20 de capitole, în funcție de clasificarea existentă în Repertoarul legislației comunitare în vigoare, după cum urmează:
01 |
Probleme generale, financiare și instituționale |
02 |
Uniunea vamală și libera circulație a mărfurilor |
03 |
Agricultură |
04 |
Pescuit |
05 |
Libera circulație a lucrătorilor și politica socială |
06 |
Dreptul de stabilire și libertatea de a presta servicii |
07 |
Politica în domeniul transporturilor |
08 |
Politica în domeniul concurenței |
09 |
Impozitare |
10 |
Politica economică și monetară și libera circulație a capitalurilor |
11 |
Relații externe |
12 |
Energie |
13 |
Politica industrială și piața internă |
14 |
Politica regională și coordonarea instrumentelor structurale |
15 |
Protecția mediului, a consumatorilor și a sănătății |
16 |
Știință, informare și cultură |
17 |
Legislația privind întreprinderile |
18 |
Politica externă și de securitate comună |
19 |
Spațiul de libertate, securitate și justiție |
20 |
Europa cetățenilor |
Repertoarul menționat, care se publică bianual în limbile oficiale ale Uniunii Europene, se va publica ulterior și în limba română, urmând a fi incluse trimiteri la prezenta ediție specială. Astfel, repertoarul poate fi utilizat și ca index al prezentei ediții speciale.
Actele publicate în prezenta ediție specială se publică, cu câteva excepții, în forma în care au fost publicate în Jurnalul Oficial în limbile originare. Prin urmare, la utilizarea prezentei ediții speciale trebuie luate în considerare modificările ulterioare sau adaptările ori derogările adoptate de instituții sau de Banca Centrală Europeană ori care sunt prevăzute în Actul de aderare.
În mod excepțional, în anumite cazuri, când anexele tehnice de mari dimensiuni ale actelor se înlocuiesc ulterior cu alte anexe, se va face trimitere numai la ultimul act de înlocuire. Acesta este, în special, cazul anumitor acte care conțin listele codurilor vamale (capitolul 02), al actelor privind transportul, ambalarea și etichetarea substanțelor periculoase (capitolele 07 și 13), precum și al anumitor protocoale și anexe la Acordul privind SEE.
De asemenea, Statutul personalului se publică, în mod excepțional, în formă consolidată în care sunt incluse toate modificările până la sfârșitul anului 2005. Modificările efectuate după această dată se publică în versiunea originară.
Edițiile speciale cuprind două sisteme de numerotare:
(i) |
numerotarea originară a paginilor Jurnalului Oficial și data publicării din edițiile în limbile olandeză, franceză, germană și italiană, începând cu 1 ianuarie 1973 din edițiile în limbile engleză și daneză, începând cu 1 ianuarie 1981 din ediția în limba greacă, începând cu 1 ianuarie 1986 din edițiile în limbile spaniolă și portugheză, începând cu 1 ianuarie 1995 din edițiile în limbile finlandeză și suedeză și începând cu 1 mai 2004 din edițiile în limbile cehă, estonă, letonă, lituaniană, malteză, maghiară, polonă, slovacă și slovenă. În numerotarea paginilor există întreruperi întrucât nu toate actele care au fost publicate la data respectivă sunt publicate în prezenta ediție specială. Atunci când se face trimitere la Jurnalul Oficial în citarea actelor, trebuie utilizate numerele paginilor originare; |
(ii) |
numerotarea paginilor din edițiile speciale, care este continuă și care nu trebuie utilizată pentru citarea actelor. |
Până în iunie 1967, numerotarea paginilor Jurnalului Oficial începea de la pagina 1 în fiecare an. După această dată, fiecare număr a început cu pagina 1.
De la 1 ianuarie 1968, Jurnalul Oficial a fost împărțit în două părți:
— |
Legislație („L”), |
— |
Comunicări și informări („C”). |
La 1 februarie 2003, vechea denumire oficială de „Jurnal Oficial al Comunităților Europene” s-a schimbat, ca urmare a intrării în vigoare a Tratatului de la Nisa, aceasta fiind în prezent „Jurnalul Oficial al Uniunii Europene”.
19/Volumul 10 |
RO |
Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene |
3 |
41968A0927(01)
L 299/32 |
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE |
CONVENȚIE
privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială
[semnată la 27 septembrie 1968 (1)]
(versiune consolidată)
PREAMBUL
ÎNALTELE PĂRȚI CONTRACTANTE LA TRATATUL DE INSTITUIRE A COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,
dorind să pună în aplicare dispozițiile articolului 220 din tratatul menționat, în temeiul căruia s-au angajat să asigure simplificarea formalităților necesare pentru recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești,
preocupate să întărească în Comunitate protecția juridică a persoanelor care sunt stabilite aici,
întrucât este important să se stabilească în acest scop competența instanțelor lor în cadrul ordinii (juridice) internaționale, să se faciliteze recunoașterea și instituirea unei proceduri rapide pentru a se asigura executarea hotărârilor, precum și a actelor autentice și a tranzacțiilor judiciare,
MAJESTATEA SA REGELE BELGIEI, pe:
Dl Pierre HARMEL, Ministrul Afacerilor Externe;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FEDERALE GERMANIA, pe:
Dl Willy BRANDT, Vicecancelar, Ministrul Afacerilor Externe;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FRANCEZE, pe:
Dl Michel DEBRÉ, Ministrul Afacerilor Externe;
PREȘEDINTELE REPUBLICII ITALIENE, pe:
Dl Giuseppe MEDICI, Ministrul Afacerilor Externe;
ALTEȚA SA REGALĂ MARELE DUCE DE LUXEMBURG, pe:
Dl Pierre GRÉGOIRE, Ministrul Afacerilor Externe;
MAJESTATEA SA REGINA ȚĂRILOR DE JOS, pe:
Dl J.M.A.H. LUNS, Ministrul Afacerilor Externe,
CARE, REUNIȚI ÎN CADRUL CONSILIULUI,
după ce au făcut schimb de depline puteri, recunoscute ca fiind sub formă valabilă și în forma cuvenită,
CONVIN CU PRIVIRE LA URMĂTOARELE DISPOZIȚII:
TITLUL I
DOMENIUL DE APLICARE
Articolul 1
Prezenta convenție se aplică în materie civilă și comercială indiferent de natura instanței.
Sunt excluse de la aplicarea convenției:
1. |
starea și capacitatea persoanelor fizice, raporturile patrimoniale dintre soți, testamentele și succesiunile; |
2. |
reorganizarea judiciară și falimentul, concordatele și alte proceduri similare; |
3. |
securitatea socială; |
4. |
arbitrajul. |
TITLUL II
COMPETENȚA
Secțiunea 1
Dispoziții generale
Articolul 2
Sub rezerva dispozițiilor prezentei convenții, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat contractant sunt acționate în judecată, indiferent de cetățenia sau naționalitatea acestora, în fața instanțelor statului respectiv.
Persoanele care nu dețin cetățenia sau naționalitatea statului în care sunt domiciliate se supun normelor de competență aplicabile cetățenilor statului respectiv.
Articolul 3
Persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat contractant pot fi acționate în justiție în fața instanțelor altui stat contractant numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-6 din prezentul titlu.
În special, împotriva acestora nu pot fi invocate:
— |
în Belgia: articolul 15 din Codul Civil (Code civil) și dispozițiile articolului 52, 52bis și 53 ale legii din 25 martie 1876 privind competența (loi sur la competence); |
— |
în Republica Federală Germania: articolul 23 din Codul de procedură civilă (Zivilprozeßordnung); |
— |
în Franța: articolele 14 și 15 din Codul Civil (Code civil); |
— |
în Italia: articolul 2 și articolul 4 alineatele (1) și (2) din Codul de procedură civilă (Codice di procedura civile); |
— |
în Luxemburg: articolele 14 și 15 din Codul Civil (Code civil); |
— |
în Țările de Jos: articolul 126 alineatul (3) și articolul 127 din Codul de procedură civilă (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering). |
Articolul 4
Dacă pârâtul nu are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, competența judiciară este stabilită, în fiecare stat contractant, de legea acestui stat, sub rezerva aplicării dispozițiilor articolului 16.
Orice persoană, indiferent de naționalitate, domiciliată pe teritoriul unui stat contractant, poate, ca și cetățenii statului respectiv, să invoce împotriva acestui pârât normele de competență care sunt în vigoare și în special cele prevăzute în articolul 3 paragraful al doilea.
Secțiunea 2
Competențe speciale
Articolul 5
Pârâtul domiciliat pe teritoriul unui stat contractant poate fi acționat în justiție, într-un alt stat contractant:
1. |
în materie contractuală, în fața instanței locului în care obligația a fost sau trebuie executată; |
2. |
în materia obligației de întreținere, în fața instanței din locul în care creditorul obligației de întreținere are domiciliul sau reședința obișnuită; |
3. |
în materie delictuală sau cvasi delictuală, în fața instanței din locul în care s-a produs faptul prejudiciabil; |
4. |
dacă este vorba de o acțiune pentru repararea prejudiciului sau de o acțiune în restituire ca urmare a săvârșirii unei infracțiuni, în fața instanței sesizate prin acțiunea publică în măsura în care această instanță, conform legii, poate judeca acțiuni civile; |
5. |
dacă este vorba de o contestație privind exploatarea unei sucursale, a unei agenții sau a oricărei alte instituții, în fața instanței din locul în care acestea sunt situate. |
Articolul 6
Același pârât poate fi acționat în justiție de asemenea:
1. |
dacă sunt mai mulți pârâți, în fața instanței din locul de domiciliu al unuia dintre ei; |
2. |
dacă este vorba de o cerere în garanție sau de o cerere de intervenție, în fața instanței sesizate cu cererea inițială în afară de cazul în care aceasta nu a fost făcută decât pentru a-l scoate de sub jurisdicția instanței pe cel care a fost chemat în justiție; |
3. |
dacă este vorba de o cerere reconvențională care derivă din contractul sau faptul pe care se întemeiază cererea inițială, în fața instanței sesizată prin aceasta. |
Secțiunea 3
Competența în materie de asigurări
Articolul 7
În materie de asigurări, competența este stabilită prin prezenta secțiune, fără a aduce atingere articolului 4 și articolului 5 alineatul (5).
Articolul 8
Asigurătorul domiciliat pe teritoriul unui stat contractant poate fi acționat în justiție, fie în fața instanțelor acestui stat, fie în alt stat contractant, în fața instanței locului unde este domiciliat titularul poliței, fie, dacă mai mulți asigurători sunt pârâți, în fața instanțelor statului contractant unde unul dintre ei are domiciliul.
Dacă legea instanței sesizate prevede această competență, asigurătorul poate fi de asemenea acționat în justiție, într-un alt stat contractant decât cel în care domiciliază, în fața instanței locului în care intermediarul, care a intervenit pentru încheierea contractului de asigurare, își are domiciliul, cu condiția ca acest domiciliu să fie menționat în polița sau în propunerea de asigurare.
Asigurătorul care, fără a avea domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, deține o sucursală sau o agenție într-unul din aceste state, este considerat ca având domiciliul pe teritoriul acestui stat în cazul litigiilor rezultate în urma funcționării acestei sucursale sau agenții.
Articolul 9
În afară de aceasta, asigurătorul poate fi acționat în justiție în fața instanței locului în care s-a produs faptul prejudiciabil, în cazul asigurării de răspundere civilă sau imobiliare. La fel dacă asigurarea se referă în același timp la bunuri imobile și bunuri mobile acoperite de aceeași poliță și afectate de același eveniment neprevăzut.
Articolul 10
În cazul asigurării de răspundere civilă, asigurătorul poate de asemenea să fie chemat în judecată în fața instanței sesizate prin acțiunea persoanei vătămate împotriva asiguratului, dacă legea instanței permite acest lucru.
Dispozițiile articolelor 7, 8 și 9 se aplică în cazul acțiunii directe intentate de persoana vătămată împotriva asigurătorului, atunci când acțiunea directă este posibilă.
Dacă legea care reglementează această acțiune directă prevede introducerea în cauză a titularului poliței sau a asiguratului, aceeași instanță este competentă cu privire la aceștia.
Articolul 11
Sub rezerva dispozițiilor articolului 10 paragraful al treilea, acțiunea asigurătorului nu poate fi adusă decât în fața instanțelor statului contractant pe teritoriul căruia este domiciliat pârâtul, fie că acesta este titularul poliței, asigurat sau beneficiar.
Dispozițiile prezentei secțiuni nu aduc atingere dreptului de a introduce o cerere reconvențională în fața instanței sesizată printr-o cerere inițială în conformitate cu prezenta secțiune.
Articolul 12
Nu se poate deroga de la dispozițiile prezentei secțiuni decât prin convenții:
1. |
posterioare nașterii litigiului sau |
2. |
care permit titularului poliței, asiguratului sau beneficiarului să sesizeze alte instanțe decât cele indicate în prezenta secțiune sau |
3. |
care, încheiate între titularul poliței și un asigurător cu domiciliul în același stat contractant, au ca efect, chiar dacă faptul prejudiciabil se produce în străinătate, atribuirea competenței instanțelor din acest stat, în afară de cazul când legea acestuia interzice asemenea convenții. |
Secțiunea 4
Competența în materie de vânzare cu plata în rate și împrumut rambursabil în rate
Articolul 13
În materie de vânzare cu plata în rate de bunuri mobile corporale sau de împrumut rambursabil în rate direct legate de finanțarea unei vânzări de asemenea obiecte, competența este stabilită de prezenta secțiune, fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 4 și articolului 5 alineatul (5).
Articolul 14
Vânzătorul și împrumutătorul domiciliați pe teritoriul unui stat contractant pot fi acționați în justiție, fie în fața instanțelor acestui stat, fie în fața instanțelor statului contractant pe teritoriul căruia sunt domiciliați cumpărătorul sau împrumutatul.
Acțiunea vânzătorului împotriva cumpărătorului și cea a împrumutătorului împotriva împrumutatului pot fi înaintate numai în fața instanțelor din statul în care pârâtul are domiciliul.
Aceste dispoziții nu aduc atingere dreptului de a introduce o cerere reconvențională în fața unei instanțe sesizate printr-o cerere inițială conform prezentei secțiuni.
Articolul 15
Nu se poate deroga de la dispozițiile prezentei secțiuni decât prin convenții:
1. |
posterioare apariției litigiului sau |
2. |
care permit cumpărătorului sau împrumutatului să sesizeze alte instanțe decât cele indicate în prezenta secțiune sau |
3. |
care, încheiate între cumpărătorul și vânzătorul sau între împrumutătorul și împrumutatul care își au domiciliul sau reședința obișnuită în același stat contractant, atribuie competență instanțelor acestui stat, în afară de cazul în care legea acestuia interzice asemenea convenții. |
Secțiunea 5
Competențe exclusive
Articolul 16
Au competență exclusivă, indiferent de domiciliu:
1. |
în materie de drepturi reale imobiliare și închirieri de imobile, instanțele statului contractant unde imobilul este situat; |
2. |
în materie de validitate, nulitate sau dizolvare a societăților sau persoanelor juridice cu sediul pe teritoriul unui stat contractant sau a deciziilor organelor lor, instanțele acestui stat; |
3. |
în materie de valabilitate a înscrierii în registrele publice, instanțele statului contractant pe teritoriul căruia sunt ținute aceste registre; |
4. |
în materie de înscriere sau de valabilitate a brevetelor, mărcilor, desenelor și modelelor și altor drepturi similare, care implică un depozit sau o înregistrare, instanțele statului contractant pe teritoriul căruia depozitul sau înregistrarea au fost cerute, efectuate sau considerate a fi fost efectuate în termenii unei convenții internaționale; |
5. |
în materie de executare a hotărârilor judecătorești, instanțele statului contractant de la locul de executare. |
Secțiunea 6
Prorogarea de competență
Articolul 17
Dacă, printr-o convenție scrisă sau printr-o convenție verbală confirmată în scris, părțile, dintre care cel puțin una are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, au desemnat o instanță (sau instanțele) dintr-un stat contractant pentru a judeca litigiile prezente sau viitoare provenind dintr-un raport de drept determinat, această instanță sau instanțele din acest stat au competență exclusivă.
Convențiile atributive de competență nu produc efecte juridice dacă contravin dispozițiilor articolelor 12 și 15 sau dacă instanțele de la a căror competență derogă au competență exclusivă în temeiul articolului 16.
Dacă convenția atributivă de jurisdicție a fost încheiată numai în favoarea uneia dintre părți, aceasta păstrează dreptul de a sesiza orice altă instanță competentă în temeiul prezentei convenții.
Articolul 18
În afara cazurilor în care competența sa rezultă din alte dispoziții ale prezentei convenții, este competent judecătorul dintr-un stat contractant în fața căruia compare pârâtul. Această regulă nu se aplică dacă acțiunea are ca obiect contestarea competenței sau dacă există o altă instanță care are competență exclusivă în temeiul articolului 16.
Secțiunea 7
Verificarea competenței și a admisibilității
Articolul 19
Instanța dintr-un stat contractant, sesizată în principal cu o acțiune care este de competența exclusivă a instanței dintr-un alt stat contractant în temeiul articolului 16, se declară necompetent din oficiu.
Articolul 20
Când pârâtul domiciliat pe teritoriul unui stat contractant este acționat în justiție în fața unei instanțe din alt stat contractant și nu compare în fața acesteia, instanța se declară din oficiu necompetentă în cazul în care competența sa nu se întemeiază pe dispozițiile prezentei convenții.
Instanța este obligată să suspende acțiunea atât timp cât nu s-a stabilit că pârâtul a primit actul de sesizare a instanței în timp util pentru a-și pregăti apărarea sau că s-au depus toate diligențele în acest scop.
Dispozițiile paragrafului precedent sunt înlocuite de cele ale articolului 15 din Convenția de la Haga, din 15 noiembrie 1965 privind comunicarea și notificarea în străinătate a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială, dacă actul de sesizare a instanței a trebuit să fie transmis pentru aplicarea acestei convenții.
Secțiunea 8
Litispendență și conexitate
Articolul 21
Când cererile cu identitate de obiect, cauză și părți sunt aduse în fața unor instanțe din state contractante diferite, instanța sesizată ulterior își declină competența, chiar din oficiu, în favoarea celei dintâi instanțe sesizate.
Instanța care trebuie să își decline competența poate suspenda acțiunea dacă este contestată competența celeilalte instanțe.
Articolul 22
Când cereri conexe se formulează în fața unor instanțe din state contractante diferite și sunt pendinte în primă instanță, instanța sesizată ulterior poate suspenda acțiunea.
Această instanță își poate declina de asemenea competența la cererea uneia dintre părți, cu condiția ca legea să permită alăturarea cauzelor conexe și ca instanța sesizată inițial să fie competentă pentru a judeca cele două cereri.
Sunt conexe, în sensul prezentului articol, cererile legate între ele printr-un raport atât de strâns, încât trebuie instrumentate și judecate în același timp pentru a evita riscul unor soluții ireconciliabile în cazul în care respectivele cauze ar fi judecate separat.
Articolul 23
Când cererile intră în competența exclusivă a mai multor instanțe, declinarea are loc în favoarea primei instanțe sesizate.
Secțiunea 9
Măsuri provizorii și de conservare
Articolul 24
Măsurile provizorii sau de conservare prevăzute de legea unui stat contractant pot fi cerute autorităților judiciare ale acestui stat chiar dacă, în temeiul prezentei convenții, o instanță a altui stat contractant este competentă să judece pe fond.
TITLUL III
RECUNOAȘTERE ȘI EXECUTARE
Articolul 25
În sensul prezentei convenții, prin hotărâre judecătorească se înțelege orice hotărâre pronunțată de o instanță dintr-un stat contractant, indiferent de denumirea care-i este dată, cum ar fi sentință, ordin, decizie sau mandat de executare, precum și actul prin care grefierul stabilește valoarea cheltuielilor de judecată.
Secțiunea 1
Recunoașterea
Articolul 26
Hotărârile judecătorești pronunțate într-un stat contractant sunt recunoscute în celelalte state contractante fără a fi necesar să se recurgă la nici o procedură.
În caz de contestație, orice parte interesată care invocă recunoașterea pe cale principală poate demonstra, conform procedurii prevăzute în secțiunile 2 și 3 din prezentul titlu, că hotărârea trebuie să fie recunoscută.
Dacă recunoașterea este invocată pe cale incidentală în fața unei instanțe a unui stat contractant, aceasta este competentă să o judece.
Articolul 27
Hotărârile judecătorești nu sunt recunoscute:
1. |
dacă recunoașterea este contrară ordinii publice a statului respectiv; |
2. |
dacă actul de sesizare a instanței nu a fost comunicat sau notificat regulamentar și în timp util pârâtului absent, pentru ca acesta să își poată pregăti apărarea; |
3. |
dacă hotărârea este ireconciliabilă cu o hotărâre pronunțată între aceleași părți în statul în care se solicită recunoașterea; |
4. |
dacă instanța din statul de origine, pentru a da hotărârea într-o problemă privind starea și capacitatea persoanelor fizice, raporturile patrimoniale dintre soți, testamentele și succesiunile, a ignorat o normă de drept internațional privat a statului în care este solicitată recunoașterea, în afară de cazul în care hotărârea sa are același rezultat ca în cazul în care aceste norme ar fi fost aplicate. |
Articolul 28
De asemenea, hotărârile nu sunt recunoscute dacă contravin dispozițiilor din secțiunea 3, 4 sau 5 de la titlul II, precum și în cazul prevăzut la articolul 59.
În aprecierea competențelor menționate în paragraful precedent, autoritatea căreia i se solicită recunoașterea este legată de constatările de fapt pe care instanța statului de origine și-a întemeiat competența.
Fără a aduce atingere dispozițiilor primului paragraf, nu se poate proceda la controlul competențelor instanțelor statului de origine; normele de competență nu privesc ordinea publică menționată la articolul 27 alineatul (1).
Articolul 29
În nici un caz, hotărârea străină nu poate face obiectul unei revizuiri pe fond.
Articolul 30
Autoritatea judiciară a unui stat contractant, în fața căreia se invocă recunoașterea unei hotărâri judecătorești pronunțate într-un alt stat contractant, poate suspenda cursul judecății dacă această hotărâre face obiectul unei căi de atac ordinare.
Secțiunea 2
Executarea
Articolul 31
Hotărârile pronunțate într-un stat contractant și care sunt executorii în acest stat sunt puse în executare în alt stat contractant pe baza încuviințării date, la cererea părții interesate.
Articolul 32
Cererea este prezentată:
— |
în Belgia, „tribunal de première instance” sau „rechtbank van eerste aanleg”; |
— |
în Republica Federală Germania, președintelui unei camere a „Landgericht”; |
— |
în Franța, președintelui „tribunal de grande instance”; |
— |
în Italia, la „corte d'appello”; |
— |
în Luxemburg, președintelui „tribunal d'arrondissement”; |
— |
în Țările de Jos, președintelui „Arrondissementsrechtbank”. |
Instanța competentă din punct de vedere teritorial este determinată de domiciliul părții împotriva căreia este cerută executarea. Dacă această parte nu este domiciliată pe teritoriul statului solicitat, competența este determinată de locul de executare.
Articolul 33
Modalitățile de depunere a cererii sunt stabilite de legea statului în care se solicită recunoașterea.
Reclamantul trebuie să își aleagă un domiciliu în cadrul jurisdicției instanței sesizate.
Totuși, dacă legea statului în care se solicită recunoașterea nu cunoaște alegerea de domiciliu, solicitantul trebuie să desemneze un mandatar ad litem.
Documentele menționate în articolele 46 și 47 se anexează cererii.
Articolul 34
Instanța sesizată prin cerere hotărăște în termen scurt fără ca partea împotriva căreia este cerută executarea să poată, în această etapă a procedurii, să prezinte observații.
Cererea nu poate fi respinsă decât pentru unul dintre motivele prevăzute la articolele 27 și 28.
În nici un caz, hotărârea străină nu poate face obiectul unei revizuiri pe fond.
Articolul 35
Grefierul instanței în cauză aduce imediat la cunoștința reclamantului hotărârea dată cu privire la cerere, conform modalităților stabilite de legea statului solicitat.
Articolul 36
Dacă executarea este încuviințată, partea împotriva căreia este cerută executarea poate ataca cu recurs hotărârea în termen de o lună de la comunicare.
Dacă această parte este domiciliată într-un stat contractant altul decât cel în care a fost pronunțată hotărârea care încuviințează executarea, termenul este de două luni din ziua comunicării către persoană sau la domiciliul acesteia. Acest termen nu poate fi prorogat pe motive de distanță.
Articolul 37
Recursul se înaintează conform normelor de procedură contencioasă:
— |
în Belgia, în fața „tribunal de première instance” sau „rechtbank van eerste aanleg”; |
— |
în Republica Federală Germania, în fața „Oberlandesgericht”; |
— |
în Franța, în fața „Cour d'appel”; |
— |
în Italia, la „corte d'appello”; |
— |
în Luxemburg, în fața „Cour supérieure de justice” în domeniul dreptului civil; |
— |
în Țările de Jos, în fața „Arrondissementsrechtbank”. |
Hotărârea pronunțată în recurs nu poate face obiectul decât al unui recurs în anulare și, în Republica Federală Germania, al unei „Rechtsbeschwerde”.
Articolul 38
Instanța sesizată cu recurs poate, la cererea părții care l-a formulat, să suspende acțiunea dacă hotărârea străină face, în statul de origine, obiectul unei căi de atac ordinare sau dacă termenul pentru înaintarea acesteia nu a expirat; în acest din urmă caz, instanța poate fixa un termen pentru exercitarea căii de atac ordinare.
Această instanță poate de asemenea să condiționeze executarea de constituirea unei garanții pe care o stabilește.
Articolul 39
Până la expirarea termenului pentru introducerea recursului prevăzut în articolul 36 sau până la soluționarea acestuia nu pot fi luate decât măsuri de conservare a bunurilor părții împotriva căreia este cerută executarea.
Hotărârea care încuviințează executarea implică permisiunea de a aplica aceste măsuri.
Articolul 40
Dacă cererea este respinsă, solicitantul poate înainta un recurs:
— |
în Belgia, în fața „Cour d'appel” sau „Hof van Beroep”; |
— |
în Republica Federală Germania, în fața „Oberlandesgericht”; |
— |
în Franța, în fața „Cour d'appel”; |
— |
în Italia, la „corte d'appello”; |
— |
în Luxemburg, în fața „Cour supérieure de justice” în domeniul dreptului civil; |
— |
în Țările de Jos, în fața „Gerechtshof”. |
Partea împotriva căreia este cerută executarea este chemată să se prezinte în fața instanței sesizate cu recursul. În lipsă, se aplică dispozițiile articolului 20 al doilea și al treilea paragraf, chiar dacă această parte nu este domiciliată pe teritoriul unuia dintre statele contractante.
Articolul 41
Hotărârea de soluționare a recursului prevăzută în articolul 40 nu poate face obiectul decât al unui recurs în anulare și, în Republica Federală Germania, al unei „Rechtsbeschwerde”.
Articolul 42
Dacă hotărârea străină a statuat asupra mai multor capete ale cererii și executarea nu poate fi autorizată pentru toate, autoritatea judiciară încuviințează executarea pentru unul sau mai multe dintre ele.
Reclamantul poate cere o executare parțială.
Articolul 43
Hotărârile străine prin care se dispune plata unor daune cominatorii nu sunt executorii în statul în care se solicită recunoașterea decât dacă suma a fost stabilită în mod irevocabil de instanțele din statul de origine.
Articolul 44
Reclamantul care beneficiază de asistență judiciară în statul în care a fost pronunțată hotărârea se bucură de aceasta, fără o nouă examinare, conform procedurii prevăzute la articolele 32-35.
Articolul 45
Partea care cere executarea într-un stat contractant a unei hotărâri pronunțate într-un alt stat contractant nu poate fi obligată la depunerea unei cauțiuni sau efectuarea unui depozit, indiferent de denumire, pe motiv că este străin sau că nu are domiciliul sau reședința în respectivul stat.
Secțiunea 3
Dispoziții comune
Articolul 46
Partea care cere recunoașterea sau solicită executarea unei hotărâri trebuie să prezinte:
1. |
o copie a hotărârii care să întrunească condițiile necesare stabilirii autenticității acesteia; |
2. |
în cazul unei hotărâri pronunțate în lipsă, originalul sau copia certificată conformă a documentului care stabilește că actul de sesizare a instanței a fost comunicat sau notificat părții absente. |
Articolul 47
Partea care solicită executarea trebuie, în afară de aceasta, să prezinte:
1. |
orice document care poate dovedi că, în conformitate cu legea statului de origine, hotărârea este executorie și a fost notificată; |
2. |
dacă este cazul, un document care să justifice că reclamantul beneficiază de asistență judiciară în statul de origine. |
Articolul 48
În cazul neprezentării documentelor menționate în articolele 46 alineatul (2) și 47 alineatul (2), autoritatea judiciară poate să acorde un termen pentru prezentarea lor sau să accepte documente echivalente sau, în cazul în care se consideră suficient de edificată, să se dispenseze de prezentarea lor. Trebuie de asemenea să se prezinte o traducere a documentelor dacă autoritatea judiciară cere acest lucru; traducerea este certificată de către o persoană abilitată în acest sens de unul din statele contractante.
Articolul 49
În cazul documentelor prevăzute la articolul 46, 47 sau 48 paragraful al doilea, precum și, dacă este cazul, pentru procura ad litem, nu este necesară legalizarea sau o altă formalitate echivalentă.
TITLUL IV
ACTE AUTENTICE ȘI TRANZACȚII JUDICIARE
Articolul 50
Actele autentice întocmite sau înregistrate și executorii într-un stat contractant sunt, la cerere, declarate ca executorii într-un alt stat contractant, conform procedurii prevăzută la articolul 31 și următoarele. Cererea nu poate fi respinsă decât dacă executarea actului autentic este contrară ordinii publice a statului în care se solicită recunoașterea.
Actul prezentat trebuie să îndeplinească toate condițiile necesare pentru autentificare în statul de origine.
Dacă este necesar, se aplică dispozițiile din secțiunea 3 de la titlul III.
Articolul 51
Tranzacțiile încheiate în fața instanței în cursul unui proces și care sunt executorii în statul de origine sunt executorii în statul solicitat în aceleași condiții ca și actele autentice.
TITLUL V
DISPOZIȚII GENERALE
Articolul 52
Pentru a determina dacă o parte are domiciliul pe teritoriul statului contractant ale cărui instanțe sunt sesizate, instanța aplică legea internă.
În cazul în care o parte nu are domiciliul în statul în care instanțele sunt sesizate, judecătorul, pentru a determina dacă aceasta are un domiciliu în alt stat contractant, aplică legea acestui stat.
Totuși, pentru stabilirea domiciliului unei părți, se aplică legea națională dacă, în conformitate cu aceasta, domiciliul său depinde de cel al unei alte persoane sau de sediul unei autorități.
Articolul 53
Pentru aplicarea prezentei convenții, sediul societăților și persoanelor juridice este asimilat cu domiciliul. Totuși, pentru stabilirea sediului, judecătorul sesizat aplică normele sale de drept internațional privat.
TITLUL VI
DISPOZIȚII TRANZITORII
Articolul 54
Dispozițiile prezentei convenții nu se aplică decât acțiunilor judiciare intentate și actelor autentice întocmite sau înregistrate după intrarea sa în vigoare.
Totuși, hotărârile pronunțate după data intrării în vigoare a prezentei convenții în urma unor acțiuni intentate înainte de această dată sunt recunoscute și executate, conform dispozițiilor din titlul III dacă normele de competență aplicate sunt conforme cu cele prevăzute fie de titlul II, fie de o convenție care era în vigoare între statul de origine și statul solicitat în momentul introducerii acțiunii.
TITLUL VII
RAPORTUL CU CELELALTE CONVENȚII
Articolul 55
Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 54 paragraful al doilea și articolului 56, prezenta convenție înlocuiește, între statele care sunt părți la ea, convențiile încheiate între două sau mai multe dintre aceste state, după cum urmează:
— |
Convenția între Belgia și Franța privind competența judiciară, autoritatea și executarea hotărârilor judiciare, a sentințelor arbitrale și a actelor autentice, semnată la Paris, la 8 iulie 1899; |
— |
Convenția între Belgia și Țările de Jos privind competența judiciară teritorială, falimentul, precum și autoritatea și executarea hotărârilor judiciare, a sentințelor arbitrale și a actelor autentice, semnată la Bruxelles, la 28 martie 1925; |
— |
Convenția între Franța și Italia privind executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, semnată la Roma, la 3 iunie 1930; |
— |
Convenția între Germania și Italia privind recunoașterea și executarea hotărârilor judiciare în materie civilă și comercială, semnată la Roma, la 9 martie 1936; |
— |
Convenția între Republica Federală Germania și Regatul Belgiei privind recunoașterea și executarea reciprocă în materie civilă și comercială a hotărârilor judiciare, a sentințelor arbitrale și a actelor autentice, semnată la Bonn, la 30 iunie 1958; |
— |
Convenția între Regatul Țărilor de Jos și Republica Italiană privind recunoașterea și executarea hotărârilor judiciare în materie civilă și comercială, semnată la Roma, la 17 aprilie 1959; |
— |
Convenția între Regatul Belgiei și Republica Italiană privind recunoașterea și executarea hotărârilor judiciare și a altor titluri executorii în materie civilă și comercială, semnată la Roma, la 6 aprilie 1962; |
— |
Convenția între Regatul Țărilor de Jos și Republica Federală Germania privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judiciare și a altor titluri executorii în materie civilă și comercială, semnată la Haga, la 30 august 1962; |
și, în măsura în care este în vigoare:
— |
Tratatul între Belgia, Țările de Jos și Luxemburg privind competența judiciară, falimentul, autoritatea și executarea hotărârilor judiciare, a sentințelor arbitrale și a actelor autentice, semnat la Bruxelles, la 24 noiembrie 1961. |
Articolul 56
Tratatul și convențiile menționate în articolul 55 continuă să producă efecte în domeniile în care prezenta convenție nu se aplică.
Acestea continuă să producă efecte în ceea ce privește hotărârile pronunțate și actele întocmite sau înregistrate înaintea intrării în vigoare a prezentei convenții.
Articolul 57
Prezenta convenție nu derogă de la convențiile la care statele contractante sunt sau vor fi parte și care, în domenii speciale, reglementează competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor.
Articolul 58
Dispozițiile prezentei convenții nu aduc atingere drepturilor recunoscute resortisanților elvețieni prin convenția încheiată, la 15 iunie 1869, între Franța și Confederația elvețiană privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă.
Articolul 59
Prezenta convenție nu se opune ca un stat contractant să se angajeze față de un stat terț, în termenii unei convenții privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești, să nu recunoască o hotărâre pronunțată, în special într-un alt stat contractant, împotriva unui pârât care avea domiciliul sau reședința obișnuită pe teritoriul statului terț atunci când, într-un caz prevăzut de articolul 4, hotărârea nu a putut fi întemeiată decât pe o competență menționată la articolul 3 paragraful al doilea.
TITLUL VIII
DISPOZIȚII FINALE
Articolul 60
Prezenta convenție se aplică pe teritoriul european al statelor contractante, departamentelor franceze de peste mări și teritoriilor franceze de peste mări.
Regatul Țărilor de Jos poate declara în momentul semnării sau ratificării prezentei convenții sau în orice moment ulterior, printr-o notificare adresată secretarului general al Consiliului Comunităților Europene, că prezenta convenție se va aplica Surinam-ului și Antilelor olandeze. În lipsa unei asemenea declarații în ceea ce privește Antilele olandeze, procedurile care se derulează pe teritoriul european al Regatului ca urmare a unui recurs în anulare împotriva hotărârilor unor instanțe din Antilele olandeze se consideră ca proceduri care se derulează în fața acestor instanțe.
Articolul 61
Prezenta convenție se ratifică de către statele semnatare. Instrumentele de ratificare se depun la secretarul general al Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 62
Prezenta convenție intră în vigoare în prima zi a celei de-a treia luni după depunerea instrumentului de ratificare al statului semnatar care procedează ultimul la această formalitate.
Articolul 63
Statele contractante recunosc că orice stat care devine membru al Comunității Economice Europene are obligația de a accepta ca prezenta convenție să constituie baza pentru negocierile necesare asigurării punerii în aplicare a articolului 220 ultimul paragraf din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în raporturile dintre statele contractante și acest stat.
Adaptările necesare pot face obiectul unei convenții speciale între statele contractante, pe de o parte, și acest stat, pe de altă parte.
Articolul 64
Secretarul general al Consiliului Comunităților Europene notifică statelor semnatare:
(a) |
depunerea fiecărui instrument de ratificare; |
(b) |
data intrării în vigoare a prezentei convenții; |
(c) |
declarațiile primite în conformitate cu articolul 60 paragraful al doilea; |
(d) |
declarațiile primite în conformitate cu articolul IV din protocol; |
(e) |
comunicările făcute în conformitate cu articolul VI din protocol. |
Articolul 65
Protocolul care, cu acordul comun al statelor contractante, este anexat la prezenta convenție, face parte integrantă din aceasta.
Articolul 66
Prezenta convenție se încheie pe durată nelimitată.
Articolul 67
Fiecare stat contractant poate solicita revizuirea prezentei convenții. În acest caz, o conferință de revizuire este convocată de președintele Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 68
Prezenta convenție, redactată într-un exemplar unic în limbile franceză, germană, italiană și olandeză, cele patru texte fiind autentice, este depusă în arhivele secretariatului Consiliului Comunităților Europene. Secretarul general remite o copie certificată conformă fiecăruia dintre guvernele statelor semnatare.
Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschrift unter dieses Übereinkommen gesetzt.
En foi de quoi les plénipotentiaires soussignés ont apposé leur signature en bas de la présente Convention.
In fede di che i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce alla presente Convenzione.
Ten blijke waarvan de onderscheiden gevolmachtigden hun handtekening onder dit Verdrag hebben gesteld.
Geschehen zu Brüssel am siebenundzwanzigsten September neunzehnhundertachtundsechzig.
Fait à Bruxelles, le vingt-sept septembre mil neuf cent soixante-huit.
Fatto a Bruxelles, addì ventisette settembre millenovecentosessantotto.
Gedaan te Brussel, op zevenentwintig september negentienhonderd acht en zestig.
Pour Sa Majesté le Roi des Belges,
Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen,
Pierre HARMEL
Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland,
Willy BRANDT
Pour le président de la République française,
Michel DEBRÉ
Per il Presidente della Repubblica italiana,
Giuseppe MEDICI
Pour Son Altesse Royale le Grand-Duc de Luxemburg,
Pierre GRÉGOIRE
Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden,
J.M.A.H. LUNS
(1) În urma ratificării de către toate statele membre și în conformitate cu articolul 62, Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, însoțită de protocolul și declarația comună, semnate la Bruxelles, la data de 27 septembrie 1968, intră în vigoare la 1 februarie 1973.
19/Volumul 10 |
RO |
Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene |
14 |
41968A0927(02)
L 299/43 |
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE |
PROTOCOL
Înaltele Părți Contractante convin cu privire la următoarele dispoziții, anexate convenției:
Articolul I
Orice persoană domiciliată în Luxemburg, acționată în justiție în fața unei instanțe din alt stat contractant în conformitate cu articolul 5 alineatul (1), poate solicita declinarea competenței respectivei instanțe. Instanța respectivă se declară din oficiu necompetentă dacă pârâtul nu se înfățișează.
Orice convenție atributivă de competență în sensul articolului 17 produce efecte față de o persoană domiciliată în Luxemburg numai dacă aceasta acceptă în mod expres și special acest lucru.
Articolul II
Fără a aduce atingere dispozițiilor naționale mai favorabile, persoanele domiciliate într-un stat contractant și urmărite pentru o infracțiune neintenționată în fața instanțelor din alt stat contractant, nefiind resortisanți ai acestui stat, pot fi apărate de persoanele împuternicite în acest scop, chiar dacă nu se înfățișează personal în fața instanțelor.
Totuși, instanța sesizată poate dispune ca ele să se înfățișeze personal; în cazul neprezentării, hotărârea pronunțată în acțiunea civilă fără ca persoana în cauză să fi avut posibilitatea de a se apăra va putea să nu fie recunoscută și să nu fie executată în celelalte state contractante.
Articolul III
În statul solicitat, cu ocazia procedurii de încuviințare a executării, nu se percepe nici un impozit, drept sau taxă, proporțional cu valoarea litigiului.
Articolul IV
Actele judiciare și extrajudiciare întocmite pe teritoriul unui stat contractant care trebuie notificate unor persoane de pe teritoriul altui stat contractant sunt transmise conform modalităților prevăzute de convențiile sau acordurile încheiate între statele contractante.
În afară de cazul în care statul de destinație se opune printr-o declarație făcută secretarului general al Consiliului Comunităților Europene, aceste acte pot, de asemenea, să fie trimise direct de funcționarii ministeriali ai statului unde actele sunt întocmite funcționarilor ministeriali ai statului pe teritoriul căruia se găsește destinatarul actului. În acest caz, funcționarul ministerial al statului de origine transmite o copie a actului funcționarului ministerial al statului în care se solicită executarea, care este competent pentru a o remite destinatarului. Această remitere se face în formele prevăzute de legea statului în care se solicită executarea. Aceasta este constatată printr-o atestare trimisă direct funcționarului ministerial al statului de origine.
Articolul V
Competența judiciară prevăzută la articolul 6 alineatul (2) și la articolul 10 pentru cererea în garanție sau cererea de intervenție, nu poate fi invocată în Republica Federală Germania. În acest stat, orice persoană domiciliată pe teritoriul altui stat contractant poate fi chemată în fața instanțelor în conformitate cu articolele 68, 72, 73 și 74 din Codul de procedură civilă privind litis denunciatio.
Hotărârile pronunțate în celelalte state contractante în temeiul articolului 6 alineatul (2) și al articolului 10 sunt recunoscute și executate în Republica Federală Germania în conformitate cu titlul III. Efectele față de terți ale hotărârilor pronunțate în acest stat, în aplicarea articolelor 68, 72, 73 și 74 din Codul de procedură civilă, sunt de asemenea recunoscute în celelalte state contractante.
Articolul VI
Statele contractante comunică secretarului general al Consiliului Comunităților Europene textele dispozițiilor lor legale care ar modifica fie articolele propriilor legi menționate în convenție, fie competențele desemnate în titlul III, secțiunea 2 din convenție.
Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschrift unter dieses Protokoll gesetzt.
En foi de quoi les plénipotentiaires soussignés ont apposé leur signature au bas du présent Protocole.
In fede di che i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce al presente Protocollo.
Ten blijke waarvan de ondergescheiden gevolmachtigden hun handtekening onder dit Protocol hebben gesteld.
Geschehen zu Brüssel am siebenundzwanzigsten September neunzehnhundertachtundsechzig.
Fait à Bruxelles, le vingt-sept septembre mil neuf cent soixante-huit.
Fatto a Bruxelles, addì ventisette settembre millenovecentosessantotto.
Gedaan te Brussel, op zevenentwintig september negentienhonderd acht en zestig.
Pour Sa Majesté le Roi des Belges,
Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen,
Pierre HARMEL
Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland,
Willy BRANDT
Pour le Président de la République française,
Michel DEBRÉ
Per il Presidente della Repubblica italiana,
Giuseppe MEDICI
Pour Son Altesse Royale le Grand-Duc de Luxembourg,
Pierre GRÉGOIRE
Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden,
J.M.A.H. LUNS
19/Volumul 10 |
RO |
Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene |
16 |
41978A1009(01)
L 304/1 |
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE |
CONVENȚIA
privind aderarea Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială și la Protocolul privind interpretarea acesteia de către Curtea de Justiție
[Semnată la 9 octombrie 1978 (1)]
(78/884/CEE)
PREAMBUL
PĂRȚILE CONTRACTANTE LA TRATATUL DE INSTITUIRE A COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,
AVÂND ÎN VEDERE că, devenind membre ale Comunității, Regatul Danemarcei, Irlanda și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord s-au angajat să adere la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială și la Protocolul privind interpretarea respectivei convenții de către Curtea de Justiție și, pentru aceasta, s-au angajat să înceapă negocierile cu statele membre originare ale Comunității, în scopul efectuării adaptărilor necesare,
MAIESTATEA SA REGELE BELGIENILOR:
Renaat VAN ELSLANDE,
Ministrul Justiției;
MAIESTATEA SA REGINA DANEMARCEI:
Nathalie LIND,
Ministrul Justiției;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FEDERALE GERMANIA:
Dr. Hans-Jochen VOGEL,
Ministrul Federal al Justiției;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FRANCEZE:
Alain PEYREFITTE,
Gardianul sigiliilor
Ministrul Justiției;
PREȘEDINTELE IRLANDEI:
Gerald COLLINS,
Ministrul Justiției;
PREȘEDINTELE REPUBLICII ITALIENE:
Paolo BONIFACIO,
Ministrul Justiției;
ALTEȚA SA REGALĂ MARELE DUCE DE LUXEMBURG:
Robert KRIEPS,
Ministrul Educației și Justiției;
MAIESTATEA SA REGINA ȚĂRILOR DE JOS:
Prof. J. DE RUITER,
Ministrul Justiției;
MAIESTATEA SA REGINA REGATULUI UNIT AL MARII BRITANII ȘI IRLANDEI DE NORD:
The High Honourable the Lord ELWYN-JONES, CH,
Lord High Chancellor of Great Britain;
CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:
TITLUL I
DISPOZIȚII GENERALE
Articolul 1
Regatul Danemarcei, Irlanda și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord aderă la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Bruxelles, la 27 septembrie 1968 (denumită în continuare „Convenția din 1968”) și la Protocolul privind interpretarea acesteia de către Curtea de Justiție, semnat la Luxemburg, la 3 iunie 1971 (denumit în continuare „Protocolul din 1971”).
Articolul 2
Adaptările Convenției din 1968 și la Protocolul din 1971 sunt prezentate în titlurile II-IV din prezenta convenție.
TITLUL II
ADAPTĂRILE CONVENȚIEI DIN 1968
Articolul 3
Următorul text se adaugă la articolul 1 alineatul (1) din Convenția din 1968:
„Acesta nu se extinde, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă.”
Articolul 4
Articolul 3 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Nu pot fi invocate împotriva lor în special următoarele dispoziții:
— |
în Belgia: articolul 15 din Codul civil (Code civil – Burgerlijk Wetboek) și articolul 638 din Codul judiciar (Code judiciare – Gerechtelijk Wetboek); |
— |
în Danemarca: articolul 248 alineatul (2) din Legea privind procedura civilă (Lov om rettens pleje) și capitolul 3 articolul 3 din Legea privind procedura civilă a Groenlandei (Lov for Grønland om rettens pleje); |
— |
în Republica Federală Germania: articolul 23 din Codul de procedură civilă (Zivilprozeßordnung); |
— |
în Franța: articolele 14 și 15 din Codul civil (Code civil); |
— |
în Irlanda: dispozițiile referitoare la competența întemeiată pe un act de sesizare a instanței care i-a fost comunicat sau notificat pârâtului în cursul prezenței sale temporare în Irlanda; |
— |
în Italia: articolul 2 și articolul 4 punctele 1 și 2 din Codul de procedură civilă (Codice di procedura civile); |
— |
în Luxemburg: articolele 14 și 15 din Codul civil (Code civil); |
— |
în Țările de Jos: articolul 126 alineatul (3) și articolul 127 din Codul de procedură civilă (Wetbock van Burgerlijke Rechtsvordering); |
— |
în Regatul Unit: dispozițiile referitoare la competența întemeiată pe:
|
Articolul 5
(1) Versiunea în limba franceză a textului articolului 5 alineatul (1) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„(1) en matière contractuelle, devant le tribunal du lieu où lobligation qui sert de base à la demande a été ou doit être exécutée;”.
(2) Versiunea în limba olandeză a textului articolului 5 alineatul (1) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„(1) ten aanzien van verbintenissen uit overeekomst: voor het gerecht van de plaast, waar de verbintenis, die aan de eis ten grondslag ligt, is uitgevoerd of moet worden uitgevoerd;”.
(3) Articolul 5 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„(2) în materie de obligație de întreținere, în fața instanței de la locul în care creditorul obligației de întreținere are domiciliul sau reședința obișnuită sau, în cazul în care este vorba despre o cerere accesorie unei acțiuni privind starea persoanelor, în în fața instanței competente potrivit legii forului pentru judecarea acestei acțiuni, cu excepția cazului în care competența respectivă se bazează numai pe cetățenia uneia dintre părți;”.
(4) La articolul 5 din Convenția din 1968 se adaugă următorul text:
„(6) în calitate de fondator, trustee sau beneficiar al unui trust constituit prin aplicarea legii sau printr-un document scris sau printr-o convenție orală, confirmată în scris, în fața instanțelor statului contractant în care trustul își are sediul;
(4)(7) în cazul unui litigiu privind plata remunerației pretinse pentru asistența sau salvarea unei încărcături sau unui navlu, în fața instanței pe a cărei rază teritorială respectiva încărcătură sau sau navlul în cauză
(a) |
a fost sechestrată pentru garantarea plății sau |
(b) |
ar fi putut fi fi sechestrată, în cazul în care nu s-ar fi constituit o cauțiune sau o altă garanție, |
cu condiția ca această dispoziție să se aplice numai în cazul în care se pretinde că pârâtul are un drept asupra încărcăturii sau asupra navlului sau că avea un asemenea drept în momentul salvării sau asistenței.”
Articolul 6
La titlul II secțiunea 2 din Convenția din 1968 se adaugă următorul articol:
„Articolul 6a
În cazul în care, în temeiul prezentei convenții, o instanță dintr-un stat contractant este competentă cu privire la acțiunile referitoare la răspunderea care decurge din utilizarea sau exploatarea unei nave, instanța respectivă sau orice altă instanță desemnată în acest scop de legea statului respectiv, este competentă și cu privire la cererile privind limitarea unei astfel de răspunderi.”
Articolul 7
Articolul 8 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 8
Un asigurător domiciliat pe teritoriul unui stat contractant poate fi acționat în justiție:
1. |
în fața instanțelor statului în care este domiciliat sau |
2. |
într-un alt stat contractant, în fața instanței locului unde este domiciliat titularul poliței sau |
3. |
în cazul în care este coasigurător, în fața instanței unui stat contractant sesizată prin acțiunea introdusă împotriva asigurătorului principal. |
Un asigurător care nu este domiciliat pe teritoriul unui stat contractant, dar care are o sucursală, agenție sau alt sediu secundar într-unul din statele contractante, este considerat ca domiciliat în statul respectiv în litigiile care privesc funcționarea filialei, agenției sau ale sediului secundar.”
Articolul 8
Articolul 12 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 12
De la dispozițiile prezentei secțiuni se poate deroga numai printr-o convenție privind competența:
1. |
încheiată ulterior apariției litigiului sau |
2. |
care permite titularului poliței, asiguratului sau beneficiarului să sesizeze alte instanțe decât cele indicate în prezenta secțiune sau |
3. |
este încheiată între titularul poliței și un asigurător care au domiciliul sau reședința obișnuită în același stat contractant în momentul încheierii contractului și are ca efect, chiar dacă faptul prejudiciabil se produce în străinătate, atribuirea competenței instanțelor din acest stat, în afară de cazul când legea acestuia interzice asemenea convenții sau |
4. |
încheiată cu titularul poliței, care nu este domiciliat într-un stat contractant, exceptând cazurile când asigurarea este obligatorie sau are ca obiect un imobil situat într-un stat contractant sau |
5. |
care se referă la un contract de asigurare în măsura în care acesta acoperă unul sau mai multe din riscurile prevăzute la articolul 12a.” |
Articolul 9
La titlul II secțiunea 3 din Convenția din 1968 se adaugă următorul articol:
„Articolul 12a
Riscurile menționate la articolul 12 alineatul (5) sunt următoarele:
1. |
Orice prejudicii cauzate
|
2. |
Orice răspundere alta decât cea pentru vătămările corporale ale pasagerilor sau pentru prejudiciile aduse bagajelor acestora,
|
3. |
Orice pierdere financiară legată de utilizarea sau exploatarea navelor, instalațiilor sau a aeronavelor în conformitate cu punctul 1 litera (a) de mai sus, în special pierderile înregistrate în legătură cu mărfurile sau navlosirea; |
4. |
Orice risc legat de oricare dintre cele menționate la punctele 1-3 de mai sus.” |
Articolul 10
Secțiunea 4 din titlul II din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Secțiunea 4
Competența în materie de contracte încheiate cu consumatori
Articolul 13
În materie de contracte încheiate de o persoană, într-un scop ce poate fi considerat ca fiind în afara profesiei sau obiectului său de activitate, numită în continuare «consumatorul», competența se stabilește prin prezenta secțiune fără a aduce atingere dispozițiilor din articolele 4 și 5 alineatul (5), în cazul în care este:
1. |
o vânzare cu plata în rate de bunuri mobile corporale sau |
2. |
un împrumut rambursabil în rate sau orice altă formă de credit pentru vânzarea de astfel de bunuri sau |
3. |
orice alt contract pentru furnizarea de servicii sau de bunuri mobile corporale și
|
Dacă un consumator contractează cu o parte care nu este domiciliată într-un stat contractant, dar care are o sucursală, agenție sau alt sediu secundar într-unul din statele contractante, în litigiile apărute din funcționarea sucursalei, agenției sau altui sediu secundar, partea respectivă este considerată ca fiind domiciliată în acest stat.
Prezenta secțiune nu se aplică contractelor de transport.
Articolul 14
Un consumator poate introduce acțiune împotriva celeilalte părți contractante în fața instanțelor din statul contractant în care este domiciliată partea contractantă respectivă sau în fața instanțelor din statul în care este domiciliat el însuși.
Acțiunea intentată împotriva unui consumator poate fi introdusă de cealaltă parte contractantă numai în fața instanțelor din statul contractant în care este domiciliat consumatorul.
Aceste dispoziții nu aduc atingere dreptului de a introduce o cerere reconvențională în fața instanței sesizate, în conformitate cu prezenta secțiune, cu cererea principală.
Articolul 15
De la dispozițiile prezentei secțiuni se poate droga numai printr-o convenție:
1. |
încheiată ulterior apariției litigiului sau |
2. |
care permite consumatorului să sesizeze alte instanțe decât cele indicate în prezenta secțiune sau |
3. |
care, fiind încheiată între consumator și cealaltă parte la contract, ambii având domiciliul sau reședința obișnuită în momentul încheierii contractului în același stat contractant, atribuie competența instanțelor din acest stat, în afară de cazul în care legea respectivului stat interzice asemenea convenții.” |
Articolul 11
Articolul 17 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 17
În cazul în care părțile, dintre care cel puțin una are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, au desemnat o instanță a sau instanțele dintr-un stat contractant pentru a judeca litigiile prezente sau viitoare provenind dintr-un raport de drept determinat, această instanță sau instanțele din acest stat sunt singurele competente. O astfel de convenție atributivă de competență trebuie încheiată fie în scris, fie verbal și confirmată în scris, fie, în comerțul internațional, într-o formă care corespunde uzanțelor comerțului respectiv pe care părțile le cunosc sau ar trebui să le cunoască. În cazul în care se încheie o astfel de convenție între părți, dintre care nici una nu are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, instanțele din alt stat contractant nu sunt competente cu privire la litigiile acestora, în cazul în care instanța sau instanțele desemnate nu își declină competența.
Instanța sau instanțele dintr-un stat contractant cărora le-a fost conferită competența prin actul constitutiv al unui trust au competență exclusivă în judecarea acțiunilor introduse împotriva unui fondator, trustee sau beneficiar al unui trust, în cazul în care este vorba despre relațiile dintre aceste persoane sau despre drepturile sau obligațiile în cadrul trustului.
Convențiile sau dispozițiile unui act constitutiv al unui trust, care conferă competență, nu au efect juridic în cazul în care contravin dispozițiilor din articolele 12 sau 15 sau în cazul în care instanțele de la a căror competență derogă sunt exclusiv competente în temeiul articolului 16.
În cazul în care convenția atributivă de competență a fost stipulată numai în favoarea uneia dintre părți, aceasta păstrează dreptul de a sesiza orice altă instanță competentă în temeiul prezentei convenții.”
Articolul 12
Articolul 20 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Instanța suspendă acțiunea cât timp nu s-a stabilit că pârâtul a primit actul de sesizare a instanței sau un act echivalent în timp util pentru a-și pregăti apărarea sau că s-au depus toate diligențele în acest scop.”
Articolul 13
(1) Articolul 27 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„(2) în cazul în care actul de sesizare a instanței sau un act echivalent nu a fost comunicat sau notificat conform legii și în timp util pârâtului absent, pentru ca acesta să își poată pregăti apărarea;”.
(2) Următorul text se adăugă la articolul 27 din Convenția din 1968:
„(5) în cazul în care hotărârea este ireconciliabilă cu o hotărâre anterioară pronunțată într-un stat necontractant, între aceleași părți într-un litigiu având același obiect și aceeași cauză, cu condiția ca această ultimă hotărâre să îndeplinească condițiile necesare recunoașterii în statul solicitat.”
Articolul 14
La articolul 30 din Convenția din 1968, se adaugă următorul paragraf:
„Instanța dintr-un stat contractant, în fața căreia se invocă recunoașterea unei hotărâri pronunțate în Irlanda sau Regatul Unit, poate suspenda judecata, în cazul în care, în statul în care a fost pronunțată hotărârea judecătorească, executarea este suspendată în urma exercitării unei căi de atac.”
Articolul 15
La articolul 31 din Convenția din 1968, se adaugă următorul paragraf:
„Cu toate acestea, în Regatul Unit, o hotărâre judecătorească de acest fel este pusă în executare în Anglia sau în Țara Galilor, în Scoția sau în Irlanda de Nord după ce, la cererea uneia din părțile interesate, a fost înregistrată pentru executare în partea respectivă a Regatului Unit.”
Articolul 16
Articolul 32 primul paragraf din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Cererea este prezentată:
— |
în Belgia, la tribunal de première instance sau rechtbank van eerste aanleg; |
— |
în Danemarca, la underret; |
— |
în Republica Federală Germania, președintelui unei camere a Landgericht; |
— |
în Franța, președintelui tribunal de grande instance; |
— |
în Irlanda, la High Court; |
— |
în Italia, la corte d'appelo; |
— |
în Luxemburg, președintelui tribunal d'arrondissement; |
— |
în Țările de Jos, președintelui arrondissementsrechtbank; |
— |
în Regatul Unit:
|
Articolul 17
Articolul 37 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 37
Recursul se înaintează conform regulilor procedurii contencioase:
— |
în Belgia, la tribunal de première instance sau rechtbank van eerste aanleg; |
— |
în Danemarca, la landsret; |
— |
în Republica Federală Germania, la Oberlandesgericht; |
— |
în Franța, la cour d'appel; |
— |
în Irlanda, la High Court; |
— |
în Italia, la corte d'apello; |
— |
în Luxemburg, la Cour supérieure de Justice reunită ca instanță de apel în materie civilă; |
— |
în Țările de Jos, la arrodissementsrechtbank; |
— |
în Regatul Unit:
|
Hotărârile pronunțate în apel pot fi atacate numai:
— |
în Belgia, Franța, Italia, Luxemburg și Țările de Jos, printr-un recurs în casație; |
— |
în Danemarca, printr-un recurs la højesteret, cu autorizația ministrului justiției; |
— |
în Republica Federală Germania, printr-o Rechtbeschwerde; |
— |
în Irlanda, printr-un recurs privind o problemă de drept la Supreme Court; |
— |
în Regatul Unit, printr-un singur recurs privind o chestiune de drept.” |
Articolul 18
La articolul 38 din Convenția din 1968, după primul paragraf se adaugă următorul paragraf:
„În cazul în care hotărârea a fost pronunțată în Irlanda sau Regatul Unit, orice cale de atac disponibilă în statul în care aceasta a fost pronunțată este considerată o cale de atac ordinară în sensul primului paragraf.”
Articolul 19
Primul paragraf din articolul 40 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Dacă cererea este respinsă, reclamantul poate introduce un recurs:
— |
în Belgia, la cour d'appel sau hof van beroep; |
— |
în Danemarca, la landsret; |
— |
în Republica Federală Germania, la Oberladesgericht; |
— |
în Franța, la cour d'appel; |
— |
în Irlanda, la High Court; |
— |
în Italia, la corte d'appelo; |
— |
în Luxemburg, la Cour supérieure de Justice, reunită ca instanță de apel în materie civilă; |
— |
în Țările de Jos, la gerechtshof; |
— |
în Regatul Unit:
|
Articolul 20
Articolul 41 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 41
O hotărâre pronunțată în recursul prevăzut la articolul 40 poate fi atacată numai:
— |
în Belgia, Franța, Italia, Luxemburg și Țările de Jos, printr-un recurs în casație; |
— |
în Danemarca, printr-un recurs la højesteret cu autorizația ministrului justiției; |
— |
în Republica Federală Germania, printr-o Rechtbeschwerde; |
— |
în Irlanda, printr-un recurs privind o problemă de drept la Supreme Court; |
— |
în Regatul Unit, printr-un singur recurs privind o chestiune de drept.” |
Articolul 21
Articolul 44 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 44
Reclamantul care, în statul în care a fost pronunțată hotărârea, a beneficiat de asistență judiciară completă sau parțială sau de o scutire de cheltuieli, are dreptul să beneficieze, în procedurile prevăzute la articolele 32 – 35, de asistența judiciară cea mai favorabilă sau de cea mai extinsă scutire de cheltuieli prevăzută de legea statului solicitat.
Reclamantul, care cere executarea unei decizii pronunțată de o autoritate administrativă în Danemarca în materie de obligație de întreținere, poate invoca, în statul solicitat, beneficiile menționate în primul paragraf, în cazul în care prezintă o declarație din partea Ministerului de Justiție danez care atestă că îndeplinește condițiile economice pentru acordarea asistenței judiciare complete sau parțiale sau pentru scutirea de cheltuieli.”
Articolul 22
Articolul 46 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„(2) în cazul unei hotărâri pronunțate în lipsă, originalul sau copia certificată pentru conformitate a documentului care stabilește că actul de sesizare a instanței sau un act echivalent a fost comunicat sau notificat părții absente.”
Articolul 23
La articolul 53 din Convenția din 1968, se adaugă următorul paragraf:
„Pentru a stabili dacă un trust are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, ale cărui instanțe sunt sesizate, instanța aplică propriile norme de drept internațional privat.”
Articolul 24
În lista convențiilor prezentată la articolul 55 din Convenția din 1968 se introduc în ordine cronologică convențiile următoare:
— |
Convenția între Regatul Unit și Republica Franceză privind executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, împreună cu un protocol, semnată la Paris, la 18 ianuarie 1934; |
— |
Convenția între Regatul Unit și Regatul Belgiei privind executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, împreună cu un protocolul, semnată la Bruxelles, la 2 mai 1934; |
— |
Convenția între Regatul Unit și Republica Federală Germania privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Bonn, la 14 iulie 1960; |
— |
Convenția între Regatul Unit și Republica Italiană privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială semnată la Roma, la 7 februarie 1964, împreună cu protocolul de modificare semnat la Roma, la 14 iulie 1970; |
— |
Convenția între Regatul Unit și Regatul Țărilor de Jos privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă, semnată la Haga, la 17 noiembrie 1967. |
Articolul 25
(1) Articolul 57 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 57
Prezenta convenție nu aduce atingere convențiilor la care statele contractante sunt sau devin parte și care, în domenii speciale, reglementează competența judiciară, recunoașterea sau executarea hotărârilor judecătorești.
Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării dispozițiilor care, în domenii speciale, reglementează competența judiciară, recunoașterea sau executarea hotărârilor judecătorești și care sunt sau vor fi conținute în actele instituțiilor Comunităților Europene sau în legislația națională armonizată de aplicare a acestor acte.”
(2) În vederea interpretării sale uniforme, articolul 57 primul alineat se aplică după cum urmează:
(a) |
Convenția din 1968 modificată nu împiedică o instanță dintr-un stat contractant care este parte la o convenție privind o materie specială, să își întemeieze competența în conformitate cu respectiva convenție, chiar dacă pârâtul este domiciliat în alt stat contractant, care nu este parte la respectiva convenție. Instanța aplică, în orice caz, articolul 20 din Convenția din 1968 modificată; |
(b) |
o hotărâre judecătorească pronunțată într-un stat contractant prin exercitarea competenței prevăzute într-o convenție privind o materie specială este recunoscută și executată în celelalte state contractante în conformitate cu Convenția din 1968 modificată. În cazul în care o convenție privind o materie specială, la care atât statul de origine, cât și statul solicitat sunt părți, stabilește condițiile pentru recunoașterea sau executarea hotărârilor judecătorești, se aplică condițiile respective. În orice caz, pot fi aplicate dispozițiile din Convenția din 1968 modificată care prevăd procedurile de recunoaștere și executare a hotărârilor judecătorești. |
Articolul 26
La articolul 59 din Convenția din 1968 se adaugă următorul paragraf:
„«Cu toate acestea, un stat contractant nu poate să își asume față de un stat terț obligația de a nu recunoaște o hotărâre judecătorească pronunțată în alt stat contractant de o instanță care își întemeiază competența pe existența în statul respectiv a bunurilor aparținând pârâtului sau pe sechestrarea de către reclamant a bunurilor situate acolo:»
1. |
în cazul în care cererea are ca obiect proprietatea sau posesia bunurilor respective, vizează să obțină autorizația de a dispune de acestea sau este legată de un alt litigiu privind aceste bunuri sau |
2. |
în cazul în care bunurile constituie garanția unei creanțe care face obiectul cererii.” |
Articolul 27
Articolul 60 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 60
Prezenta convenție se aplică pe teritoriile europene ale statelor contractante, inclusiv Groenlanda, ale departamentelor și teritoriilor franceze de peste mări și în Mayotte.
Regatul Țărilor de Jos poate declara în momentul semnării sau ratificării prezentei convenții sau în orice moment ulterior, prin notificarea secretarului general al Consiliului Comunităților Europene, că prezenta convenție se aplică Antilelor Olandeze. În lipsa unei asemenea declarații, procedurile care se derulează pe teritoriul european al Regatului ca urmare a unui recurs în casație împotriva hotărârilor unor instanțe din Antilele Olandeze se consideră ca proceduri care se derulează în fața acestor instanțe.
Prin derogare de la primul paragraf, prezenta convenție nu se aplică:
1. |
în Insulele Feroe, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Danemarcei; |
2. |
pe teritoriile europene situate în afara Regatului Unit pentru ale căror relații internaționale este responsabil Regatul Unit, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Unit pentru oricare din aceste teritorii. |
Respectivele declarații pot fi făcute în orice moment prin notificarea Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene.
Procedurile de apel introduse în Regatul Unit împotriva hotărârilor pronunțate de instanțele din oricare din teritoriile menționate la al treilea paragraf punctul 2 sunt considerate ca proceduri care se derulează în fața acestor instanțe.
Cauzele judecate în Regatul Danemarcei în conformitate cu legea privind procedura civilă pentru Insulele Feroe (lov for Færøerne om rettens pleje) sunt considerate ca proceduri care se derulează în fața instanțelor Insulelor Feroe.”
Articolul 28
Articolul 64 litera (c) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:
„(c) |
orice declarație primită în conformitate cu articolul 60;”. |
TITLUL III
ADAPTĂRI ALE PROTOCOLULUI ANEXAT LA CONVENȚIA DIN 1968
Articolul 29
Următoarele articole se adaugă la Protocolul anexat la Convenția din 1968:
„Articolul Va
În materie de obligație de întreținere, termenul «instanță» include autoritățile administrative daneze.
Articolul Vb
În litigiile între căpitan și un membru al echipajului unei nave, înmatriculată în Danemarca sau în Irlanda, legate de remunerație sau de alte condiții de serviciu, instanța dintr-un stat contractant stabilește dacă agentul diplomatic sau consular care răspunde pentru navă este notificat asupra litigiului. Instanța suspendă procedura atât timp cât agentul nu a fost notificat. Din oficiu, aceasta își declină competența, în cazul în care funcționarul, notificat corespunzător, își exercită competențele acordate în materie de o convenție consulară sau, în absența unei astfel de convenții, în cazul în care ridică, în termenul legal, obiecții privind exercitarea unei astfel de competențe.
Articolul Vc
Articolele 52 și 53 din prezenta convenție, în cazul în care se aplică în conformitate cu articolul 69 alineatul (5) din Convenția privind brevetul european pentru piața comună, semnată la Luxemburg, la 15 decembrie 1975, la dispozițiile privind «residence» în textul în limba engleză al respectivei convenției, se consideră că termenul residence în textul respectiv este similar cu termenul «domiciliu» din articolele 52 și 53.
Articolul Vd
Fără a aduce atingere competenței Organizația Europeană de Brevetare conform Convenției Europene de Brevetare, semnată la München, la 5 octombrie 1973, instanțele din fiecare stat contractant au competență exclusivă, indiferent de domiciliu, în procedurile care implică înregistrarea sau valabilitatea unui brevet european acordat pentru statul respectiv, care nu este un brevet comunitar, în temeiul dispozițiilor articolului 86 din Convenția privind brevetul european pentru piața comună, semnată la Luxemburg, la 15 decembrie 1975.”
TITLUL IV
ADAPTĂRI ALE PROTOCOLULUI DIN 1971
Articolul 30
La articolul 1 din Protocolul din 1971 se adaugă următorul paragraf:
„Curtea de Justiție a Comunităților Europene este competentă să pronunțe hotărâri în interpretarea Convenției privind aderarea Regatului Danemarcei, Irlandei și Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la Convenția din 27 septembrie 1968 și la prezentul protocol.”
Articolul 31
Articolul 2 alineatul (1) din Protocolul din 1971 se înlocuiește cu următorul text:
„(1) |
|
Articolul 32
Articolul 6 din Protocolul din 1971 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 6
Prezentul protocol se aplică pe teritoriile europene ale statelor contractante, inclusiv Groenlanda, departamentele și teritoriile franceze de peste mări și în Mayotte.
Regatul Țărilor de Jos poate declara în momentul semnării sau ratificării prezentului protocol sau în orice moment ulterior, prin notificarea Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene, că prezentul protocol se aplică și Antilelor Olandeze.
Prin derogare de la primul paragraf, prezenta convenție nu se aplică:
1. |
în Insulele Feroe, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Danemarcei; |
2. |
teritoriilor europene situate în afara Regatului Unit pentru ale căror relații internaționale este responsabil Regatul Unit, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Unit pentru oricare dintre aceste teritorii. |
Respectivele declarații pot fi efectuate în orice moment prin notificarea Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene.”
Articolul 33
Articolul 10 litera (d) din Protocolul din 1971 se înlocuiește cu următorul text:
„(d) |
orice declarație primită în conformitate cu articolul 6.” |
TITLUL V
DISPOZIȚII TRANZITORII
Articolul 34
(1) Convenția din 1968 și Protocolul din 1971, împreună cu modificările aduse de prezenta convenție, se aplică numai acțiunilor judecătorești intentate și documentelor autentice elaborate oficial sau înregistrate după intrarea în vigoare a prezentei convenții în statul de origine și, atunci când se solicită recunoașterea sau executarea unei hotărâri sau act autentic, în statul solicitat.
(2) Cu toate acestea, în raporturile dintre cele șase state contractante ale Convenției din 1968, hotărârile pronunțate după intrarea în vigoare a prezentei convenții în acțiunile intentate înainte de data respectivă sunt recunoscute și executate în conformitate cu titlul III din Convenția din 1968 modificată.
(3) În plus, în raporturile dintre cele șase state contractante ale Convenției din 1968 și cele trei state menționate la articolul 1 din prezenta convenție, precum și în raporturile dintre cele trei state, hotărârile pronunțate după data intrării în vigoare a prezentei convenții între statul de origine și statul solicitat în acțiunile intentate înainte de această dată sunt recunoscute și executate în conformitate cu dispozițiile titlului III din Convenția din 1968 modificată, în cazul în care competența a fost întemeiată pe norme conforme titlului II modificat sau dispozițiilor unei convenții încheiate între statul de origine și statul solicitat care era în vigoare la data intentării acțiunilor.
Articolul 35
În cazul în care părțile într-un litigiu privind un contract au convenit în scris, înainte de intrarea în vigoare a prezentei convenții, că respectivul contract este reglementat de legislația Irlandei sau a unei părți a Regatului Unit, instanțele Irlandei sau ale acelei părți a Regatului Unit își mențin dreptul de a-și exercita competența asupra litigiului.
Articolul 36
Pe o perioadă de trei ani de la intrarea în vigoare a Convenției din 1968 pentru Regatul Danemarcei și, respectiv, pentru Irlanda, competența în cauzele maritime nu se stabilește numai în conformitate cu dispozițiile din convenția respectivă, dar și în conformitate cu dispozițiile alineatelor (1)-(6) de mai jos. Cu toate acestea, la intrarea în vigoare a Convenției internaționale pentru unificarea anumitor norme privind sechestrul asigurator de nave maritime, semnată la Bruxelles, la 10 mai 1952, pentru unul dintre aceste state, aceste dispoziții încetează să producă efecte față de statul respectiv.
(1) |
O persoană domiciliată într-un stat contractant poate fi chemată în instanță în unul dintre statele menționate anterior pentru o creanță maritimă, în cazul în care nava la care se referă creanța sau orice altă navă deținută de această persoană este pusă sub sechestru asigurator pe teritoriul celuilalt stat drept garanție pentru creanță sau ar fi putut fi pusă sub sechestru în statul respectiv, dar a fost constituită o cauțiune sau o altă garanție și:
|
(2) |
Reclamantul poate sechestra fie nava la care face referire creanța sau orice altă navă care este deținută de persoana care era proprietarul navei respective în momentul apariției creanței maritime. Cu toate acstea, în ceea ce privește creanțele maritime prevăzute la literele (o), (p) sau (q) din alineatul (5) din prezentul articol, poate face obiectul sechestrului numai nava la care face referire creanța. |
(3) |
Navele sunt considerate ca aflându-se în aceeași proprietate în cazul în care toate acțiunile sunt deținute de aceeași sau aceleași persoane. |
(4) |
În cazul unei navlosiri cu predarea gestiunii nautice, atunci când numai navlositorul este răspunzător pentru o creanță maritimă privind nava respectivă, reclamantul poate sechestra nava respectivă sau orice altă navă deținută de navlositor, dar nici o altă navă deținută de proprietar nu poate fi sechestrată pentru creanța respectivă. Același principiu se aplică în orice alt caz în care o persoană, alta decât proprietarul navei, este răspunzătoare pentru o creanță maritimă privind nava respectivă. |
(5) |
Sintagma „creanță maritimă” desemnează o creanță formulată ca urmare a uneia sau mai multora dintre următoarele situații:
|
(6) |
În Danemarca, sintagma „sechestru asigurator” se interpretează, în ceea ce privește creanțele maritime menționate la literele (o) și (p) din alineatul (5) din prezentul articol, ca incluzând un „forbud”, în cazul când aceasta este singura procedură permisă pentru o asemenea creanță în conformitate cu articolele 646-653 din Codul de procedură civilă („lov om rettens pleje”). |
TITLUL VI
DISPOZIȚII FINALE
Articolul 37
Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene transmite o copie certificată a Convenției din 1968 și a Protocolului din 1971 în limbile franceză, germană, italiană și olandeză guvernelor Regatului Danemarcei, Irlandei și Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.
Textele Convenției din 1968 și ale Protocolului din 1971, elaborate în limbile daneză, engleză și irlandeză se anexează la prezenta convenție (2). Textele elaborate în limbile daneză, engleză și irlandeză sunt autentice în aceleași condiții ca și textele originale ale Convenției din 1968 și ale Protocolului din 1971.
Articolul 38
Statele semnatare ratifică prezenta convenție. Instrumentele de ratificare se depun la Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 39
Prezenta convenție intră în vigoare, între statele care au ratificat-o, în prima zi din a treia lună după depunerea ultimului instrument de ratificare de către statele membre originare ale Comunității și de către unul dintre noile state membre.
Convenția intră în vigoare, pentru fiecare nou stat membru care o ratifică ulterior, în prima zi din a treia lună după depunerea instrumentului său de ratificare.
Articolul 40
Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene notifică statele semnatare despre:
(a) |
depunerea fiecărui instrument de ratificare; |
(b) |
datele intrării în vigoare a prezentei convenții pentru statele contractante. |
Articolul 41
Prezenta convenție, elaborată într-un singur exemplar în limbile daneză, engleză, franceză, germană, irlandeză, italiană și olandeză, toate cele șapte texte fiind autentice, se depune în arhivele Secretariatului Consiliului Comunităților Europene. Secretarul General transmite o copie cartificată guvernului fiecărui stat semnatar.
Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention.
Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschriften unter dieses Übereinkommen gesetzt.
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have affixed their signatures below this Convention.
En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leurs signatures au bas de la présente convention.
Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an gCoinbhinsiún seo.
In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce alla presente convenzione.
Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder deze Overeenkomst hebben gesteld.
Udfærdiget i Luxembourg, den niende oktober nitten hundrede og otteoghalvfjerds.
Geschehen zu Luxemburg am neunten Oktober neunzehnhundertachtundsiebzig.
Done at Luxembourg on the ninth day of October in the year one thousand nine hundred and seventy-eight.
Fait à Luxembourg, le neuf octobre mil neuf cent soixante-dix-huit.
Arna dhéanamh i Lucsamburg, an naoú là de Dheireadh Fómhair sa bhliain míle naoi gcéad seachtó a hocht.
Fatto a Lussemburgo, addì nove ottobre millenovecentosettantotto.
Gedaan te Luxemburg, de negende oktober negentienhonderd achtenzeventig.
Pour Sa Majesté le roi des Belges
Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen
For Hendes Majestæt Danmarks Dronning
Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland
Pour le président de la République française
Thar ceann Uachtarán na hÉireann
Per il presidente della Repubblica italiana
Pour Son Altesse Royale le grand-duc de Luxembourg
Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden.
For Her Majesty the Queen of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland
(1) Data intrării în vigoare a convenției va fi publicată în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene de către Secretariatul General al Consiliului.
(2) JO L 304, 30.10.1978, p. 17, 36 și 55.
KONVENTION
om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager
DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR —
i ønsket om at gennemføre bestemmelserne i artikel 220 i nævnte traktat, hvorefter de har forpligter sig til at tilvejebringe en forenkling af formaliteterne vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser,
i bestræbelserne for inden for Fællesskabet at styrke retsbeskyttelsen for de der bosiddende personer, og
ud fra den betragtning, at det med henblik herpå er nødvendigt at fastlægge deres retters internationale kompetence, at lette anerkendelsen af retsafgørelser og at indføre en hurtig procedure for at sikre fuldbyrdelsen af sådanne afgørelser samt af officielt bekræftede dokumenter og retsforlig —
HANS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE:
Pierre HARMEL,
udenrigsminister;
PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND:
Willy BRANDT,
vicekansler, udenrigsminister;
PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK:
Michel DEBRÉ,
udenrigsminister;
PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK:
Giuseppe MEDICI,
udenrigsminister;
HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG:
Pierre GRÉGOIRE,
udenrigsminister;
HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AE NEDERLANDENE:
J.M.A.H. LUNS,
udenrigsminister;
ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:
AFSNIT I
ANVENDELSESOMRÅDE
Artikel 1
Denne konvention finder anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager, uanset domsmyndighedens art.
Den finder ikke anvendelse på:
1. |
fysiske personers retlige status samt deres rets- og handleevne, formueforholdet mellem ægtefæller samt arv efter loven eller testamente; |
2. |
konkurs, akkord og andre lignende ordninger; |
3. |
social sikring; |
4. |
voldgift. |
AFSNIT II
KOMPETENCE
Afdeling 1
Almindelige bestemmelser
Artikel 2
Med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne stat.
Personer, som ikke er statsborgere i den stat, hvor de har bopæl, er undergivet de kompetenceregler, der gælder for landets egne statsborgere.
Artikel 3
Personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan kun sagsøges ved retterne i en anden kontraherende stat i medfør af de regler, der er fastsat i afdeling 2-6 i dette afsnit.
I særdeleshed kan følgende bestemmelser ikke gøres gældende imod dem:
— |
i Belgien: artikel 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil) og bestemmelserne i artikel 52, 52 bis og 53 i værnetingsloven af 25. marts 1976 (loi sur la compétence); |
— |
Forbundsrepublikken Tyskland: artikel 23 i civil-procesloven (Zivilprozeßordnung); |
— |
i Frankrig: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil); |
— |
i Italien: artikel 2 og artikel 4, nr. 1 og 2, i civil-procesloven (Codice di procedura civile); |
— |
i Luxembourg: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil); |
— |
i Nederlandene: artikel 126, stk. 3, og artikel 127 i civilprocesloven (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering). |
Artikel 4
Såfremt sagsøgte ikke har bopæl på en kontraherende stats område, afgøres retternes kompetence i hver enkelt kontraherende stat efter statens egen lovgivning, dog med forbehold af bestemmelserne i artikel 16.
Over for en sagsøgt, der ikke har bopæl på en kontraherende stats område, kan enhver, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset sin nationalitet, i lighed med landets egne statsborgere påberåbe sig de kompetenceregler, som gælder der, herunder navnlig de regler, der er nævnt i artikel 3, stk. 2.
Afdeling 2
Specielle kompetenceregler
Artikel 5
En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat:
1. |
i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes; |
2. |
i sager om underholdspligt, ved retten på det sted, hvor den berettigede har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted; |
3. |
i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået; |
4. |
i sager, i hvilke der påstås erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling, ved den ret, hvor straffesagen er anlagt, såfremt denne ret i henhold til den nationale lovgivning kan påkende borgerlige krav; |
5. |
i sager vedrørende driften af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed, ved retten på det sted, hvor virksomheden er beliggende. |
Artikel 6
En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan endvidere sagsøges:
1. |
såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl; |
2. |
som tredjemand i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention, ved den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt, medmindre denne kun er anlagt for at unddrage sagsøgte hans almindelige værneting; |
3. |
i sager om modfordringer, der udspringer af den samme kontrakt eller det samme forhold, som hovedfordringen støttes på, ved den ret hvor sagen om hovedfordringen er indbragt. |
Afdeling 3
Kompetence i forsikringssager
Artikel 7
I forsikringssager afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5.
Artikel 8
En forsikringsgiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i denne stat eller i en anden kontraherende stat ved retten på det sted, hvor forsikringstageren har bopæl, eller i tilfælde, hvor flere forsikringsgivere er sagsøgt, ved retterne i en kontraherende stat, hvor en af de sagsøgte har bopæl.
Såfremt den lovgivning, der gælder for vedkommende ret, indeholder bestemmelser om en sådan kompetence, kan forsikringsgiveren endvidere i en anden kontraherende stat end den, hvor han har bopæl, sagsøges ved retten i den kreds, hvor den person, som har formidlet afslutningen af forsikringsaftalen, har bopæl, når denne bopæl er anført i forsikringspolicen eller forsikringsbegæringen.
En forsikringsgiver, som uden at have bopæl på en kontraherende stats område, har en filial eller et agentur i en af disse stater, anses for at have bopæl på denne stats område i sager vedrørende driften af den pågældende filial eller det pågældende agentur.
Artikel 9
I sager om ansvarsforsikring eller forsikring af fast ejendom kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået. Det samme gælder, når fast ejendom og løsøre er omfattet af samme forsikringsaftale og genstand for samme skadestilfælde.
Artikel 10
I sager om ansvarsforsikring kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved den ret, hvor skadelidte har anlagt sag mod den sikrede, såfremt den lovgivning, der gælder for denne ret, indeholder hjemmel dertil.
Bestemmelserne i artikel 7, 8 og 9 finder anvendelse i tilfælde, hvor skadelidte anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel for et direkte sagsanlæg.
Såfremt lovgivningen om et sådant direkte sagsanlæg indeholder hjemmel til at inddrage forsikringstageren eller den sikrede i sagen, er den samme ret også kompetent i forhold til disse personer.
Artikel 11
Med forbehold af bestemmelserne i artikel 10, stk. 3, kan forsikringsgiveren kun anlægge sag ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område sagsøgte har bopæl, hvad enten sagsøgte er forsikringstager, sikret eller begunstiget.
Bestemmelserne i denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling.
Artikel 12
Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale:
1. |
såfremt denne er indgået, efter at tvisten er opstået, eller |
2. |
såfremt aftalen giver forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller |
3. |
såfremt aftalen er indgået mellem en forsikringstager og en forsikringsgiver, der har bopæl i samme kontraherende stat, med det formål, at retterne i denne stat skal være kompetente også i tilfælde af, at skadetilføjelsen er foregået i udlandet, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat. |
Afdeling 4
Kompetence ved visse former for kreditkøb og lån
Artikel 13
I sager om køb om løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller om lån, der skal tilbagebetales i rater og er direkte bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande, afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5.
Artikel 14
En sælger eller en långiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i den pågældende stat, eller ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område køberen eller låntageren har bopæl.
Sælgeren kan kun anlægge sag mod køberen, og långiveren kan kun anlægge sag mod låntageren, ved retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl.
Disse bestemmelser berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling.
Artikel 15
Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale:
1. |
såfremt denne er indgået efter at tvisten er opstået, eller |
2. |
såfremt aftalen giver køberen eller låntageren ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller |
3. |
såfremt aftalen er indgået mellem en køber og en sælger eller mellem en låntager og en långiver, der har bopæl eller sædvanligt opholdssted i samme kontraherende stat, og aftalen tillægger retterne i denne stat kompetence, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat. |
Afdeling 5
Enekompetence
Artikel 16
Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er:
1. |
i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den kontraherende stat, hvor ejendommen er beliggende; |
2. |
i sager om gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber eller juridiske personer, der har deres hjemsted på en kontraherende stats område, eller om beslutninger truffet af disses organer, retterne i den pågældende stat; |
3. |
i sager, om gyldigheden af indførelse i offentlige registre, retterne i den kontraherende stat, på hvis område registrene føres; |
4. |
i sager om registrering eller gyldighed af patenter, varemærker, mønstre og modeller samt andre lignende rettigheder, der medfører deponering eller registrering, retterne i den kontraherende stat, på hvis område der er ansøgt om deponering eller registering, eller hvor deponering eller registering er foretaget eller ifølge bestemmelserne i en international konvention anses for at være foretaget; |
5. |
i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser, retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsesstedet er beliggende. |
Afdeling 6
Aftaler om kompetence
Artikel 17
Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst én af dem har bopæl på en kontraherende stats område, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekræftet, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente.
Aftaler om retternes kompetence er ugyldige, såfremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15, eller såfremt de udelukker kompetencen for de retter, som i medfør af artikel 16 er enekompetente.
Såfremt aftalen om retternes kompetence kun er indgået til fordel for én af parterne, bevarer denne retten til at anlægge sag ved enhver anden ret, der er kompetent efter denne konvention.
Artikel 18
For så vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne konvention, bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte kun giver møde for at bestride rettens kompetence, eller såfremt en anden ret i medfør af artikel 16 er enekompetent.
Afdeling 7
Prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse
Artikel 19
En ret i en kontraherende stat, for hvilken der som det væsentligste indbringes en retsvist, der i medfør af artikel 16 henhører under en i en anden kontraherende stat beliggende rets enekompetence, skal på embeds vegne erklære sig inkompetent.
Artikel 20
Såfremt en sagsøgt, der har bopæl på en kontraherende stats område, er sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat, men ikke giver møde, skal den pågældende ret på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent efter reglerne i denne konvention.
Retten skal udsætte påkendelsen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage sagens indledende processkrift i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet.
Bestemmelserne i artikel 15 i Haager-konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål træder i stedet for bestemmelserne i foregående stykke, såfremt det indledende processkrift i sagen skal fremsendes i medfør af nævnte konvention.
Afdeling 8
Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav
Artikel 21
Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.
Den ret, som herefter skulle erklære sig inkompetent, kan udsætte afgørelsen, såfremt den anden rets kompetence bestrides.
Artikel 22
Såfremt krav, som er indbyrdes sammenhængende, fremsættes for retter i forskellige kontraherende stater, og sagerne verserer for disse retter i første instans, kan enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, udsætte afgørelsen.
Denne ret kan ligeledes på begæring af en af parterne erklære sig inkompetent, forudsat at dens lovgivning tillader forening af indbyrdes sammenhængende krav, og at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent til at påkende begge krav.
Ved indbyrdes sammenhængende krav forstås i denne artikel krav, der er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidigt for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig.
Artikel 23
Såfremt kravene henhører under flere retters enekompetence, skal enhver anden ret, end den ved hvilken sagen først er anlagt, erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.
Afdeling 9
Foreløbige, herunder sikrende retsmidler
Artikel 24
De foreløbige, herunder sikrende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning, kan kræves anvendt af den pågældende stats retslige myndigheder, selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfør af denne konvention er kompetent til at påkende sagens realitet.
AFSNIT III
ANERKENDELSE OG FULDBYRDELSE
Artikel 25
I denne konvention forstås ved „retsafgørelse” enhver afgørelse truffet af en ret i en kontraherende stat, uanset hvorledes den betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder justitssekretærens fastsættelse af sagsomkostninger.
Afdeling 1
Anerkendelse
Artikel 26
Retsafgørelser, der er truffet i en kontraherende stat, skal anerkendes i de øvrige kontraherende stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde.
Bestrides et krav, kan en berettiget part, der som det væsentligste påberåber sig anerkendelsen, efter fremgangsmåden i afdeling 2 og 3 i dette afsnit få fastslået, at retsafgørelsen skal anerkendes.
Gøres anerkendelsen gældende under en verserende sag ved en ret i en kontraherende stat, og har anerkendelsen betydning for afgørelsen, er denne ret kompetent til at afgøre spørgsmålet om anerkendelse.
Artikel 27
En retsafgørelse kan ikke anerkendes:
1. |
såfremt en anerkendelse vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til; |
2. |
såfremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen; |
3. |
såfremt afgørelsen er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til; |
4. |
såfremt retten i domsstaten ved sin afgørelse har afgjort et præjudicielt spørgsmål om fysiske personers retlige status eller deres rets- og handleevne, om formueforholdet mellem ægtefæller eller om arv efter loven eller testamente i modstrid med en bestemmelse i den internationale privatret i den stat, som begæringen rettes til, medmindre afgørelsen fører til samme resultat som i det tilfælde, hvor bestemmelserne i sidstnævnte stats internationale privatret havde været anvendt. |
Artikel 28
En retsafgørelse kan endvidere ikke anerkendes, såfremt bestemmelserne i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5, er tilsidesat, eller der foreligger tilfælde, som omfattes af artikel 59.
Ved prøvelsen af de i foranstående stykke nævnte kompetenceregler er den myndighed, som begæringen rettes til, bundet af de faktiske omstændigheder, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence.
Med forbehold af bestemmelserne i stk. 1 kan kompetencen for retterne i domsstaten ikke efterprøves; kompetencereglerne er ikke omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlæggende retsprincipper.
Artikel 29
Den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet.
Artikel 30
Gøres anerkendelse af en afgørelse, der er truffet i en kontraherende stat, gældende ved en ret i en anden kontraherende stat, kan denne udsætte sagen, såfremt afgørelsen er blevet anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse.
Afdeling 2
Fuldbyrdelse
Artikel 31
De i en kontraherende stat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den pågældende stat, kan fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, når de på begæring af en berettiget part er forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i sidstnævnte stat.
Artikel 32
Begæringen skal fremsættes:
— |
i Belgien, over for „tribunal de premiere instance” eller „rechtbank van eerste aanleg”; |
— |
i Forbundsrepublikken Tyskland, over for formanden for et „Kammer des Landgerichts”; |
— |
i Frankrig, over for præsidenten for „tribunal de grande instance”; |
— |
i Italien, over for „corte d'appello”; |
— |
i Luxembourg, over for præsidenten for „tribunal d'arrondissement”; |
— |
i Nederlandene, over for præsidenten for „arrondissementsrechtbank”. |
Rettens stedlige kompetence afgøres efter den parts bopæl, mod hvem fuldbyrdelsen begæres. Såfremt denne part ikke har bopæl på den stats område, som begæringen rettes til, er stedet for fuldbyrdelsen afgørende for kompetencen.
Artikel 33
Fremgangsmåden ved fremsættelse af begæringen afgøres efter lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til.
Den, som fremsætter begæringen, skal vælge, en processuel bopæl i retskredsen for den ret, som begæringen er indgivet til. Såfremt lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til, ikke har regler om et sådant valg af bopæl, skal den, som fremsætter begæringen, udpege en procesfuldmægtig.
De dokumenter, som er nævnt i artikel 46 og 47, skal vedlægges begæringen.
Artikel 34
Den ret, som behandler begæringen, skal træffe sin afgørelse snarest muligt, uden at den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, på dette tidspunkt af sagens behandling kan fremsætte bemærkninger over for retten.
Begæringen kan kun afslås af en af de i artikel 27 og 28 anførte grunde.
Den udenlandske afgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet.
Artikel 35
Justitssekretæren drager omsorg for, at den, der har fremsat begæringen, straks og på den måde, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, begæringen er rettet til, får underretning om den afgørelse, der er truffet vedrørende begæringen.
Artikel 36
Såfremt fuldbyrdelse tillades, kan den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, anfægte afgørelsen ved appel eller genoptagelse inden en måned efter, at afgørelsen er forkyndt.
Såfremt den pågældende part har bopæl i en anden kontraherende stat end den, hvor afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse, er truffet, er fristen for appel eller genoptagelse to måneder og løber fra den dag, hvor afgørelsen er blevet forkyndt for ham personligt eller på hans bopæl. Denne frist kan ikke forlænges på grund af afstanden.
Artikel 37
Appel skal ske, og begæring om genoptagelse skal indgives i overensstemmelse med reglerne om kontradiktorisk procedure:
— |
i Belgien, til „tribunal de premiere instance” eller „rechtbank van eerste aanleg”; |
— |
i Forbundsrepublikken Tyskland, til „Oberlandes-gericht”; |
— |
i Frankrig, til „cour d'appel”; |
— |
i Italien, til „corte d'appello”; |
— |
i Luxembourg, til „Cour supérieure de Justice” som appelinstans i borgerlige sager; |
— |
i Nederlandene, til „arrondissementsrechtbank”. |
Afgørelsen i appel- eller genoptagelsessagen kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en „Rechtsbeschwerde”.
Artikel 38
Den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, kan efter begæring fra den part, som har indbragt sagen, udsætte sin afgørelse, såfremt den udenlandske afgørelse i domsstaten er anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse, eller såfremt fristen herfor endnu ikke er udløbet; i sidstnævnte tilfælde kan retten fastsætte en frist for iværksættelse af appel eller indgivelse af begæring om genoptagelse.
Den pågældende ret kan endvidere gøre fuldbyrdelsen betinget af, at der stilles en sikkerhed, som fastsættes af retten.
Artikel 39
Så længe den i artikel 36 fastsatte frist for appel eller genoptagelse ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen, kan der kun anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres.
Den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, giver også hjemmel til at anvende sådanne retsmidler.
Artikel 40
Såfremt begæringen afslås, kan ansøgeren appellere eller indgive begæring om genoptagelse:
— |
i Belgien, til „cour d'appel” eller „hof van beroep”; |
— |
i Forbundsrepublikken Tyskland, til „Oberlandes-gericht”; |
— |
i Frankrig, til „cour d'appel”; |
— |
i Italien, til „corte d'appello”; |
— |
i Luxembourg, til „Cour supérieure de Justice” som appelinstans i borgerlige sager; |
— |
i Nederlandene, til „gerechtshof”. |
Den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, skal tilsiges til at give møde ved den ret, for hvilken appel- eller genoptagelsessagen er indbragt. Såfremt han ikke giver møde, finder bestemmelserne i artikel 20, stk. 2 og 3, anvendelse, selv om den pågældende part ikke har bopæl på en kontraherende stats område.
Artikel 41
Den afgørelse, der træffes i den i artikel 40 nævnte appel- eller genoptagelsessag, kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en „Rechtsbeschwerde”.
Artikel 42
Såfremt der ved den udenlandske afgørelse er taget stilling til flere krav, og fuldbyrdelse ikke kan tillades for så vidt angår dem alle, skal retten tillade fuldbyrdelse af et eller flere af dem.
Den, som fremsætter begæringen, kan begære delvis fuldbyrdelse.
Artikel 43
Udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er kun eksigible i den stat, som begæringen rettes til, såfremt bødens størrelse er endeligt fastsat af retterne i domsstaten.
Artikel 44
Har den, som fremsætter begæringen, haft fri proces i den stat, hvor afgørelsen er truffet, er han uden videre berettiget til fri proces i forbindelse med den i artikel 32-35 omhandlede fremgangsmåde.
Artikel 45
Det kan ikke pålægges den part, som i en kontraherende stat begærer fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden kontraherende stat, at stille sikkerhed eller depositum af nogen art med den begrundelse, at han er udlænding eller ikke har bopæl eller ophold i det pågældende land.
Afdeling 3
Fælles bestemmelser
Artikel 46
Den part, der søger anerkendelse af en retsafgørelse eller begærer fuldbyrdelse af en sådan, skal fremlægge:
1. |
en genpart af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til godtgørelse af dens ægthed; |
2. |
hvor det drejer sig om en udeblivelsesdom, det originale dokument eller en bekræftet genpart, hvoraf det fremgår, at det indledende processkrift i sagen er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne part. |
Artikel 47
Den part, der begærer fuldbyrdelse, skal endvidere fremlægge:
1. |
et dokuments, hvoraf det fremgår, at retsafgørelsen efter domsstatens lovgivning er eksigibel og er forkyndt; |
2. |
i givet fald et dokument, der godtgør, at der er meddelt ansøgeren fri proces i domsstaten. |
Artikel 48
Såfremt de i artikel 46, nr. 2, og artikel 47, nr. 2, nævnte dokumenter ikke fremlægges, kan retten fastsætte en frist for deres tilvejebringelse eller anerkende tilsvarende dokumenter eller, såfremt den anser sagen for tilstrækkeligt oplyst, fritage for kravet om en sådan fremlæggelse.
Såfremt retten kræver det, skal der foretages en oversættelse af dokumenterne; oversættelsen skal bekræftes af en person, der er bemyndiget hertil i en af de kontraherende stater.
Artikel 49
Der kræves ingen legalisering eller opfyldelse af tilsvarende formalitet med hensyn til de i artikel 46, 47 og artikel 48, andet afsnit, nævnte dokumenter eller eventuelle procesfuldmagter.
AFSNIT IV
OFFICIELT BEKRÆFTEDE DOKUMENTER OG RETSFORLIG
Artikel 50
Officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt og eksigible i en kontraherende stat, skal efter begæring forsynes med fldbyrdelsespåtegning i en anden kontraherende stat i overensstemmelse med den i artikel 31 og følgende fastsatte fremgangsmåde. Begæringen kan kun afslås, såfremt en fuldbyrdelse af det officielt bekræftede dokument vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til.
Det fremlagte dokument skal med hensyn til godtgørelse af dets ægthed opfylde de betingelser, der stilles i den stat, hvor dokumentet er udstedt.
Bestemmelserne i afsnit III, afdeling 3, finder anvendelse i givet fald.
Artikel 51
Forlig, der er indgået for retten under en retssag, og som er eksigible i den stat, hvor de er indgået, kan fuldbyrdes i den stat, som begæringen rettes til, på samme betingelser som officielt bekræftede dokumenter.
AFSNIT V
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 52
Ved afgørelsen af, om en part har en bopæl i den kontraherende stat, for hvis domstole sagen er indbragt, skal retten anvende denne stats interne lovgivning.
Har en part ikke bopæl i den stat, ved hvis retter sagen er anlagt, skal retten ved afgørelsen af, om parten har bopæl i en anden kontraherende stat, anvende sidstnævnte stats lovgivning.
Såfremt en parts bopæl efter lovgivningen i det land, hvor han er statsborger, afhænger af en anden persons bopæl eller en myndigheds hjemsted, skal denne stats lovgivning dog anvendes ved afgørelsen af, hvor parten har bopæl.
Artikel 53
Selskabers og juridiske personers hjemsted skal ved anvendelsen af denne konvention ligestilles med fysiske personers bopæl. Ved afgørelsen af, hvor dette hjemsted er beliggende, skal retten dog anvende de internationale privatretlige regler, som gælder for den.
AFSNIT VI
OVERGANGSBESTEMMELSER
Artikel 54
Bestemmelserne i denne konvention finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt, og på officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt efter konventionens ikrafttræden.
Retsafgørelser, som er truffet efter denne konventions ikrafttrædelsesdato i sager, der er anlagt før dette tidspunkt, skal dog anerkendes og fuldbyrdes efter bestemmelserne i afsnit III, såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i afsnit II eller i en konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den stat, som begæringen er rettet til.
AFSNIT VII
FORHOLDET TIL ANDRE KONVENTIONER
Artikel 55
Med forbehold af bestemmelserne i artikel 54, stk. 2, og artikel 56 træder denne konvention, for så vidt angår de stater, der er parter i den, i stedet for følgende konventioner, der er indgået mellem to eller flere af disse stater:
— |
konventionen mellem Belgien og Frankrig om retternes kompetence samt gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Paris den 8. juli 1899; |
— |
konventionen mellem Belgien og Nederlandene om retternes stedlige kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 28. marts 1925; |
— |
konventionen mellem Frankrig og Italien om fuldbyrdelse af domme i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 3. juni 1930; |
— |
konventionen mellem Tyskland og Italien om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 9. marts 1936; |
— |
konventionen mellem Forbundsrepublikken Tyskland og kongeriget Belgien om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse i civile og kommercielle sager af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bonn den 30. juni 1958; |
— |
konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 17. april 1959; |
— |
konventionen mellem kongeriget Belgien og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 6. april 1962; |
— |
konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland om gensidig i anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Haag den 30. august 1962, |
og for så vidt den er i kraft:
— |
traktaten mellem Belgien, Nederlandene og Luxembourg om retternes kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 24. november 1961. |
Artikel 56
Den traktat og de konventioner, der er nævnt i artikel 55, bevarer deres gyldighed på de sagsområder, hvor denne konvention ikke finder anvendelse.
De bevarer ligeledes deres gyldighed for så vidt angår retsafgørelser, der er truffet, og officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt før denne konventions ikrafttræden.
Artikel 57
Denne konvention berører ikke konventioner, som de kontraherende stater har tiltrådt eller vil tiltræde, og som på særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser.
Artikel 58
Bestemmelserne i denne konvention berører ikke rettigheder, der er indrømmet schweiziske statsborgere ved den mellem Frankrig og Det schweiziske Edsforbund den 15. juli 1869 indgåede konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af domme i borgerlige sager.
Artikel 59
Denne konvention er ikke til hinder for, at en kontraherende stat inden for rammerne af en konvention om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme over for en tredjestat forpligter sig til ikke at anerkende en retsafgørelse, som i en anden kontraherende stat er truffet mod en sagsøgt, der har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted på denne tredjestats område, såfremt afgørelsen i et af de i artikel 4 nævnte tilfælde kun har kunnet støttes på en af de kompetenceregler, som er nævnt i artikel 3, andet afsnit.
AFSNIT VIII
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 60
Denne konvention gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier.
Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne konvention eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne konvention skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller. Såfremt der ikke afgives en sådan erklæring med hensyn til De nederlandske Antiller, anses retssager, der verserer inden for kongerigets europæiske område som følge af en kassationsappel vedrørende afgørelser truffet af retterne på De nederlandske Antiller, som sager, der verserer for disse retter.
Artikel 61
Denne konvention skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber.
Artikel 62
Denne konvention træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument.
Artikel 63
De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, skal erklære sig indforstået med, at denne konvention anvendes som grundlag for de forhandlinger, der er nødvendige for, mellem de kontraherende stater og den pågældende stat, at sikre gennemførelsen af artikel 220, sidste stykke, i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.
De nødvendige tilpasninger kan fastsættes i en særlig konvention mellem de kontraherende stater på den ene side og den pågældende stat på den anden side.
Artikel 64
Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om:
a) |
deponeringen af ethvert ratifikationsdokument; |
b) |
datoen for denne konventions ikrafttræden; |
c) |
erklæringer modtaget i henhold til artikel 60, andet afsnit; |
d) |
erklæringer modtaget i henhold til artikel IV i protokollen; |
e) |
meddelelser i henhold til artikel VI i protokollen. |
Artikel 65
Den protokol, der efter fælles aftale mellem de kontraherende stater er knyttet som bilag til denne konvention, udgør en integrerende del af konventionen.
Artikel 66
Denne konvention er indgået for ubegrænset tid.
Artikel 67
Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne konvention. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af konventionen.
Artikel 68
Denne konvention, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariat for Rådet for De europæiske Fællesskabet. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer.
Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention.
Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres.
For Hans Majestæt belgiernes konge,
Pierre HARMEL
For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland,
Willy BRANDT
For præsidenten for Den franske Republik,
Michel DEBRÉ
For præsidenten for Den italienske Republik,
Giuseppe MEDICI
For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg,
Pierre GRÉGOIRE
For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene,
J.M.A.H. LUNS
PROTOKOL
De høje kontraherende parter er blevet enige om følgende bestemmelser, der knyttes som bilag til konventionen:
Artikel I
Enhver person, der har bopæl i Luxembourg, og som i henhold til artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden kontraherende stat, kan gøre indsigelse mod den pågældende rets kompetence. Såfremt sagsøgte ikke giver måde, skal denne ret på embeds vegne erklære sig for inkompetent.
Enhver aftale om kompetence som nævnt i artikel 17 får kun gyldighed for en person, der har bopæl i Luxembourg, såfremt den pågældende udtrykkeligt og specielt har accepteret aftalen.
Artikel II
Med forbehold af mere gunstige nationale bestemmelser kan personer, der har bopæl i en kontraherende stat, og mod hvem der indledes retsforfølgning for en uagtsom lovovertrædelse ved retter kompetente i straffesager i en anden kontraherende stat, hvor de pågældende ikke er statsborgere, selv når de ikke personligt giver møde, til deres forsvar vælge personer, der er bemyndiget hertil.
Den ret, der behandler sagen, kan dog bestemme, at den pågældende skal give møde personligt; såfremt dette ikke sker, skal den afgørelse, der er truffet med hensyn til et borgerligt krav, uden at den pågældende har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen, ikke anerkendes eller fuldbyrdes i de øvrige kontraherende stater.
Artikel III
Ingen form for skat, afgift eller gebyr, som beregnes i forhold til sagens værdi, må i forbindelse med behandlingen af en begæring om fuldbyrdelsespåtegning opkræves i den stat, som begæringen rettes til.
Artikel IV
De inden- og udenretslige dokumenter, der udfærdiges inden for en kontraherende stats område, og som skal meddeles eller forkyndes for personer, der befinder sig inden for en anden kontraherende stats område, skal fremsendes i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater.
Medmindre modtagerstaten ved en erklæring rettet til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber modsætter sig dette, kan de pågældende dokumenter ligeledes fremsendes direkte af vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, hvor dokumenterne er udfærdiget, til vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, på hvis område dokumentets adressat befinder sig. I dette tilfælde fremsender vedkommende offentligt godkendte person i domsstaten en genpart af dokumentet til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, begæringen rettes til, når den pågældende er kompetent til at aflevere det til adressaten. Denne aflevering sker efter de regler, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til. Afleveringen bekræftes ved en attestation, som sendes direkte til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, hvor dokumentet er udfærdiget.
Artikel V
Den i artikel 6, nr. 2, og artikel 10 fastsatte kompetence i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention kan ikke gøres gældende i Forbundsrepublikken Tyskland. I denne stat kan enhver, der har bopæl inden for en anden kontraherende stats område, inddrages i sagen i henhold til civilproceslovens artikel 68, 72, 73 og 74 vedrørende procesunderretning.
De retsafgørelser, der træffes i de øvrige kontraherende stater i medfør af artikel 6, nr. 2, og artikel 10, skal anerkendes og fuldbyrdes i Forbundsrepublikken Tyskland i overensstemmelse med afsnit III. De retsvirkningen, som domme, afsagt i Forbundsrepublikken Tyskland, har over for tredjemand i henhold til artikel 68, 72, 73 og 74 i civilprocesloven, skal ligeledes anerkendes i de andre kontraherende stater.
Artikel VI
De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører ændringer enten med hensyn til de bestemmelser i deres lovgivning, der er nævnt i konventionen, eller med hensyn til de retter, der er anført i afsnit III, afdeling 2, i konventionen.
Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol.
Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres.
For Hans Majestæt belgiernes konge,
Pierre HARMEL
For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland,
Willy BRANDT
For præsidenten for Den franske Republik,
Michel DEBRÉ
For præsidenten for Den italienske Republik,
Giuseppe MEDICI
For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg,
Pierre GRÉGOIRE
For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene,
J.M.A.H. LUNS
FÆLLESERKLÆRING
Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene —
som på tidspunktet for undertegnelsen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,
ønsker at sikre en så effektiv gennemførelse som muligt af konventionens bestemmelser,
tilstræber at undgå, at forskellige fortolkninger af konventionens bestemmelser skal skade dens enhedskarakter, og
erkender, at der eventuelt kan opstå positive eller negative kompetencekonflikter ved konventionens anvendelse —
erklærer sig rede til:
1. |
at undersøge disse spørgsmål, og i særdeleshed at undersøge muligheden for at tillægge De europæiske Fællesskabers Domstol kompetence på visse områder, og i påkommende tilfælde indlede forhandlinger om en aftale med henblik herpå, |
2. |
at etablere kontakter med regelmæssige mellemrum mellem deres repræsentanter. |
Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælles erklæring.
Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres.
Pierre HARMEL
Willy BRANDT
Michel DEBRÉ
Giuseppe MEDICI
Pierre GRÉGOIRE
J.M.A.H. LUNS
PROTOKOL
vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager
DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR —
under henvisning til den erklæring, der er knyttet som bilag til konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968 —
HÅNS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE:
Alfons VRANCKX,
justitsminister;
PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND:
Gerhard JAHN,
forbundsjustitsminister;
PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK:
René PLEVEN,
seglbevarer,
justitsminister;
PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK:
Erminio PENNACCHINI,
understatssekretær i justitsministeriet;
HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG:
Eugène SCHAUS,
justitsminister,
viceministerpræsident;
HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AF NEDERLANDENE:
C.H.F. POLAK,
justitsminister;
ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:
Artikel 1
De europæiske Fællesskabers Domstol har kompetence til at træffe afgørelse med hensyn til fortolkningen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, og af den til denne konvention som bilag knyttede protokol, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968, samt af nærværende protokol.
Artikel 2
Følgende retter kan anmode Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende et fortolkningsspørgsmål:
1. |
i Belgien: la Cour de Cassation — het Hof van Cassatie og le Conseil d'État — de Raad van State, i Forbundsrepublikken Tyskland: die obersten Gerichtshöfe des Bundes, i Frankrig: la Cour de Cassation og le Conseil d'État, i Italien: la Corte Suprema di Cassazione, i Luxembourg: la Cour supérieure de Justice i dens egenskab af kassationsret, i Nederlandene: de Hoge Raad; |
2. |
retterne i de kontraherende stater, såfremt de træffer afgørelse som appelinstans; |
3. |
i de i konventionens artikel 37 anførte tilfælde, de i samme artikel nævnte retter. |
Artikel 3
(1) Såfremt et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster rejses under en retssag ved en i artikel 2, nr. 1, anført ret, skal denne ret, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, for at den kan afsige dom, anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet.
(2) Såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en i artikel 2, nr. 2 og 3, anført ret, kan denne ret på de i stk. 1 fastsatte betingelser anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet.
Artikel 4
(1) Den kompetente myndighed i en kontraherende stat kan anmode Domstolen om at udtale sig om et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster, såfremt afgørelser truffet af retter i denne stat er i modstrid med den fortolkning, der er anlagt af Domstolen eller kommet til udtryk i en afgørelse truffet af en i artikel 2, nr. 1 og 2, nævnt ret i en anden kontraherende stat. Bestemmelserne i dette stykke gælder kun for retskraftige afgørelser.
(2) Den fortolkning, som anlægges af Domstolen i anledning af en sådan anmodning, er uden virkning for de afgørelser, der har givet anledning til anmodningen om en fortolkning,
(3) Det offentliges øverste repræsentant ved kassationsretterne i de kontraherende stater eller enhver anden myndighed udpeget af en kontraherende stat har kompetence til at anmode Domstolen om en fortolkning i henhold til stk. 1.
(4) Justitssekretæren ved Domstolen giver meddelelse om anmodningen til de kontraherende stater, samt til Kommissionen og Rådet for De europæiske Fællesskaber, som inden to måneder fra denne meddelelse kan indgive indlæg eller andre skriftlige udtalelser til Domstolen.
(5) Den i nærværende artikel fastlagte fremgangsmåde giver ikke anledning til hverken opkrævning eller godtgørelse af gebyrer og sagsomkostninger.
Artikel 5
(1) Medmindre andet er bestemt i denne protokol, finder de bestemmelser i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab og i den dertil knyttede protokol vedrørende statutten for Domstolen, der gælder ved Domstolens afgørelse af præjudicielle spørgsmål, tilsvarende anvendelse på fremgangsmåden ved fortolkning af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster.
(2) Domstolens procesreglement tilpasses og suppleres om nødvendigt i henhold til artikel 188 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.
Artikel 6
Denne protokol gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier.
Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne protokol eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne protokol skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller.
Artikel 7
Denne protokol skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber.
Artikel 8
Denne protokol træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument. Den træder dog tidligst i kraft samtidig med konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager.
Artikel 9
De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, og på hvilken artikel 63 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelsen af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, finder anvendelse, skal godkende bestemmelserne i denne protokol, med forbehold af de nødvendige tilpasninger.
Artikel 10
Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om:
a) |
deponeringen af ethvert ratifikationsdokument; |
b) |
datoen for denne protokols ikrafttræden; |
c) |
erklæringer modtaget i henhold til artikel 4, stk. 3; |
d) |
erklæringer modtaget i henhold til artikel 6, stk. 2. |
Artikel 11
De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører en ændring i listen over de i artikel 2, nr. 1, nævnte retter.
Artikel 12
Denne protokol er indgået for ubegrænset tid.
Artikel 13
Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne protokol. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af protokollen.
Artikel 14
Denne protokol, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariatet for Rådet for De europæiske Fællesskaber. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer.
Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol.
Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds.
For Hans Majestæt belgiernes konge,
Alfons VRANCKX
For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland,
Gerhard JAHN
For præsidenten for Den franske Republik,
René PLEVEN
For præsidenten for Den italienske Republik,
Erminio PENNACCHINI
For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg,
Eugène SCHAUS
For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene,
C.H.F. POLAK
FÆLLESERKLÆRING
Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene —
som på tidspunktet for undertegnelsen af protokollen vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,
ønsker at sikre en så effektiv og ensartet gennemførelse som muligt af protokollens bestemmelser —
erklærer sig rede til i samarbejde med Domstolen at foranstalte en udveksling af oplysninger vedrørende de afgørelser, der af de retter, som er anført i artikel 2, nr. 1, i nævnte protokol, træffes ved anvendelse af konventionen og protokollen af 27. september 1968.
Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælleserklæring.
Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds.
For Hans Majestæt belgiernes konge,
Alfons VRANCKX
For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland,
Gerhard JAHN
For præsidenten for Den franske Republik,
René PLEVEN
For præsidenten for Den italienske Republik,
Erminio PENNACCHINI
For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg,
Eugène SCHAUS
For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene,
C.H.F. POLAK
CONVENTION
on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters
THE HIGH CONTRACTING PARTIES TO THE TREATY ESTABLISHING THE EUROPEAN ECONOMIC COMMUNITY,
Desiring to implement the provisions of Article 220 of that Treaty by virtue of which they undertook to secure the simplification of formalities governing the reciprocal recognition and enforcement of judgments of courts or tribunals,
Anxious to strengthen in the Community the legal protection of persons therein established,
Considering that it is necessary for this purpose to determine the international jurisdiction of their courts, to facilitate recognition and to introduce an expeditious procedure for securing the enforcement of judgments, authentic instruments and court settlements,
HIS MAJESTY THE KING OF THE BELGIANS:
Mr Pierre HARMEL,
Minister for Foreign Affairs;
THE PRESIDENT OF THE FEDERAL REPUBLIC OF GERMANY:
Mr Willy BRANDT,
Vice-Chancellor, Minister for Foreign Affairs;
THE PRESIDENT OF THE FRENCH REPUBLIC:
Mr Michel DEBRÉ,
Minister for Foreign Affairs;
THE PRESIDENT OF THE ITALIAN REPUBLIC:
Mr Giuseppe MEDICI,
Minister for Foreign Affairs;
HIS ROYAL HIGHNESS THE GRAND DUKE OF LUXEMBOURG:
Mr Pierre GRÉGOIRE
Minister for Foreign Affairs;
HER MAJESTY THE QUEEN OF THE NETHERLANDS:
Mr J.M.A.H. LUNS,
Minister for Foreign Affairs;
HAVE AGREED AS FOLLOWS:
TITLE I
SCOPE
Article 1
This Convention shall apply in civil and commercial matters whatever the nature of the court or tribunal.
The Convention shall not apply to:
1. |
the status or legal capacity of natural persons, rights in property arising out of a matrimonial relationship, wills and succession; |
2. |
bankruptcy, proceedings relating to the winding-up of insolvent companies or other legal persons, judicial arrangements, compositions and analogous proceedings; |
3. |
social security; |
4. |
arbitration. |
TITLE II
JURISDICTION
Section 1
General provisions
Article 2
Subject to the provisions of this Convention, persons domiciled in a Contracting State shall, whatever their nationality, be sued in the courts of that State.
Persons who are not nationals of the State in which they are domiciled shall be governed by the rules of jurisdiction applicable to nationals of that State.
Article 3
Persons domiciled in a Contracting State may be sued in the courts of another Contracting State only by virtue of the rules set out in Sections 2 to 6 of this Title.
In particular the following provisions shall not be applicable as against them:
— |
in Belgium: Article 15 of the civil code (Code civil), or the provisions of Articles 52, 52 bis and 53 of the law of 25 March 1976 on jurisdiction (loi sur la compétence); |
— |
in the Federal Republic of Germany: Article 23 of the code of civil procedure (Zivilprozeßordnung); |
— |
in France: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil); |
— |
in Italy: Article 2 and Article 4, Nos 1 and 2, of the code of civil procedure (Codice di procedura civile); |
— |
in Luxembourg: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil); |
— |
in the Netherlands: Articles 126 (3) and 127 of the code of civil procedure (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering). |
Article 4
If the defendant is not domiciled in a Contracting State, the jurisdiction of the courts of each Contracting State shall, subject to the provisions of Article 16, be determined by the law of that State.
As against such a defendant, any person domiciled in a Contracting State may, whatever his nationality, avail himself in that State of the rules of jurisdiction there in force, and in particular those specified in the second paragraph of Article 3, in the same way as the nationals of that State.
Section 2
Special jurisdiction
Article 5
A person domiciled in a Contracting State may, in another Contracting State, be sued:
1. |
in matters relating to a contract, in the courts for the place of performance of the obligation in question; |
2. |
in matters relating to maintenance, in the courts for the place where the maintenance creditor is domiciled or habitually resident; |
3. |
in matters relating to tort, delict or quasi-delict, in the courts for the place where the harmful event occurred; |
4. |
as regards a civil claim for damages or restitution which is based on an act giving rise to criminal proceedings, in the court seised of those proceedings, to the extent that that court has jurisdiction under its own law to entertain civil proceedings; |
5. |
as regards a dispute arising out of the operations of a branch, agency or other establishment, in the courts for the place in which the branch, agency or other establishment is situated. |
Article 6
A person domiciled in a Contracting State may also be sued:
1. |
where he is one of a number of defendants, in the courts for the place where any one of them is domiciled; |
2. |
as a third party in an action on a warranty or guarantee or in any other third party proceedings, in the court seised of the original proceedings, unless these were instituted solely with the object of removing him from the jurisdiction of the court which would be competent in his case; |
3. |
on a counterclaim arising from the same contract or facts on which the original claim was based, in the court in which the original claim is pending. |
Section 3
Jurisdiction in matters relating to insurance
Article 7
In matters relating to insurance, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5).
Article 8
An insurer domiciled in a Contracting State may be sued, either in the courts of that State, or in another Contracting State in the courts for the place where the policy-holder is domiciled, or, if two or more insurers are the defendants, in the courts of the Contracting State where any one of them is domiciled.
An insurer may also, if there is provision for such jurisdiction in the law of the court seised of the matter, be sued in a Contracting State other than that of his domicile in the courts for the place where the agent who acted as intermediary in the making of the contract of insurance has his domicile, provided that this domicile is mentioned in the insurance policy or proposal.
An insurer who is not domiciled in a Contracting State but has a branch or an agency in one of the Contracting States shall, in disputes arising out of the operations of the branch or agency, be deemed to be domiciled in that State.
Article 9
In respect of liability insurance or insurance of immovable property, the insurer may in addition be sued in the courts for the place where the harmful event occurred. The same applies if movable and immovable property are covered by the same insurance policy and both are adversely affected by the same contingency.
Article 10
In respect of liability insurance, the insurer may also, if the law of the court permits it, be joined in proceedings which the injured party has brought against the insured.
The provisions of Articles 7, 8 and 9 shall apply to actions brought by the injured party directly against the insurer, where such direct actions are permitted.
If the law governing such direct actions provides that the policy-holder or the insured may be joined as a party to the action, the same court shall have jurisdiction over them.
Article 11
Without prejudice to the provisions of the third paragraph of Article 10, an insurer may bring proceedings only in the courts of the Contracting State in which the defendant is domiciled, irrespective of whether he is the policy-holder, the insured or a beneficiary.
The provisions of this Section shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending.
Article 12
The provisions of this Section may be departed from only by an agreement:
1. |
which is entered into after the dispute has arisen or |
2. |
which allows the policy-holder, the insured or a beneficiary to bring proceedings in courts other than those indicated in this Section or |
3. |
which is concluded between a policy-holder and an insurer, both of whom are domiciled in the same Contracting State, and which has the effect of conferring jurisdiction on the courts of that State even if the harmful event were to occur abroad, provided that such an agreement is not contrary to the law of that State. |
Section 4
Jurisdiction in matters relating to instalment sales and loans
Article 13
In matters relating to the sale of goods on instalment credit terms, or to loans expressly made to finance the sale of goods and repayable by instalments, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5).
Article 14
A seller or lender who is domiciled in a Contracting State may be sued either in the court of that State or in the courts of the Contracting State in which the buyer or borrower is domiciled.
Proceedings may be brought by a seller against a buyer or by a lender against a borrower only in the courts of the State in which the defendant is domiciled.
These provisions shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending.
Article 15
The provisions of this Section may be departed from only by an agreement:
1. |
which is entered into after the dispute has arisen or |
2. |
which allows the buyer or the borrower to bring proceedings in courts other than those indicated in this Section or |
3. |
which is concluded between a buyer and a seller, or between a borrower and a lender, both of whom are domiciled or habitually resident in the same Contracting State, and which confers jurisdiction on the courts of that State, provided that such an agreement is not contrary to the law of that State. |
Section 5
Exclusive jurisdiction
Article 16
The following courts shall have exclusive jurisdiction, regardless of domicile:
1. |
in proceedings which have as their object rights in rem in, or tenancies of, immovable property, the courts of the Contracting State in which the property is situated; |
2. |
in proceedings which have as their object the validity of the constitution, the nullity or the dissolution of companies or other legal persons or associations of natural or legal persons, or the decisions of their organs, the courts of the Contracting State in which the company, legal person or association has its seat; |
3. |
in proceedings which have as their object the validity of entries in public registers, the courts of the Contracting State in which the register is kept; |
4. |
in proceedings concerned with the registration or validity of patents, trade marks, designs, or other similar rights required to be deposited or registered, the courts of the Contracting State in which the deposit or registration has been applied for, has taken place or is under the terms of an international convention deemed to have taken place; |
5. |
in proceedings concerned with the enforcement of judgments, the courts of the Contracting State in which the judgment has been or is to be enforced. |
Section 6
Prorogation of jurisdiction
Article 17
If the Parties, one or more of whom is domiciled in a Contracting State, have, by agreement in writing or by an oral agreement evidenced in writing, agreed that a court or the courts of a Contracting State are to have jurisdiction to settle any disputes which have arisen or which may arise in connection with a particular legal relationship, that court or those courts shall have exclusive jurisdiction.
Agreements conferring jurisdiction shall have no legal force if they are contrary to the provisions of Article 12 or 15, or if the courts whose jurisdiction they purport to exclude have exclusive jurisdiction by virtue of Article 16.
If the agreement conferring jurisdiction was concluded for the benefit of only one of the parties, that party shall retain the right to bring proceedings in any other court which has jurisdiction by virtue of this Convention.
Article 18
Apart from jurisdiction derived from other provisions of this Convention, a court of a Contracting State before whom a defendant enters an appearance shall have jurisdiction. This rule shall not apply where appearance was entered solely to contest the jurisdiction, or where another court has exclusive jurisdiction by virtue of Article 16.
Section 7
Examination as to jurisdiction and admissibility
Article 19
Where a court of a Contracting State is seised of a claim which is principally concerned with a matter over which the courts of another Contracting State have exclusive jurisdiction by virtue of Article 16, it shall declare of its own motion that it has no jurisdiction.
Article 20
Where a defendant domiciled in one Contracting State is sued in a court of another Contracting State and does not enter an appearance, the court shall declare of its own motion that it has no jurisdiction unless its jurisdiction is derived from the provisions of this Convention.
The court shall stay the proceedings so long as it is not shown that the defendant has been able to receive the document instituting the proceedings in sufficient time to enable him to arrange for his defence, or that all necessary steps have been taken to this end.
The provisions of the foregoing paragraph shall be replaced by those of Article 15 of the Hague Convention of 15 November 1965 on the service abroad of judicial and extrajudicial documents in civil or commercial matters, if the document instituting the proceedings or notice thereof had to be transmitted abroad in accordance with that Convention.
Section 8
Lis Pendens — related actions
Article 21
Where proceedings involving the same cause of action and between the same parties are brought in the courts of different Contracting States, any court other than the court first seised shall of its own motion decline jurisdiction in favour of that court.
A court which would be required to decline jurisdiction may stay its proceedings if the jurisdiction of the other court is contested.
Article 22
Where related actions are brought in the courts of different Contracting States, any court other than the court first seised may, while the actions are pending at first instance, stay its proceedings.
A court other than the court first seised may also, on the application of one of the parties, decline jurisdiction if the law of that court permits the consolidation of related actions and the court first seised has jurisdiction over both actions.
For the purposes of this Article, actions are deemed to be related where they are so closely connected that it is expedient to hear and determine them together to avoid the risk of irreconcilable judgments resulting from separate proceedings.
Article 23
Where actions come within the exclusive jurisdiction of several courts, any court other than the court first seised shall decline jurisdiction in favour of that court.
Section 9
Provisional, including protective, measures
Article 24
Application may be made to the courts of a Contracting State for such provisional, including protective, measures as may be available under the law of that State, even if, under this Convention, the courts of another Contracting State have jurisdiction as to the substance of the matter.
TITLE III
RECOGNITION AND ENFORCEMENT
Article 25
For the purposes of this Convention, „judgment” means any judgment given by a court or tribunal of a Contracting State, whatever the judgment may be called, including a decree, order, decision or writ of execution, as well as the determination of costs or expenses by an officer of the court.
Section 1
Recognition
Article 26
A judgment given in a Contracting State shall be recognized in the other Contracting States without any special procedure being required.
Any interested party who raises the recognition of a judgment as the principal issue in a dispute may, in accordance with the procedures provided for in Sections 2 and 3 of this Title, apply for a decision that the judgment be recognized.
If the outcome of proceedings in a court of a Contracting State depends on the determination of an incidental question of recognition that court shall have jurisdiction over that question.
Article 27
A judgment shall not be recognized:
1. |
if such recognition is contrary to public policy in the State in which recognition is sought; |
2. |
where it was given in default of appearance, if the defendant was not duly served with the document which instituted the proceedings in sufficient time to enable him to arrange for his defence; |
3. |
if the judgment is irreconcilable with a judgment given in a dispute between the same parties in the State in which recognition is sought; |
4. |
if the court of the State in which the judgment was given, in order to arrive at its judgment, has decided a preliminary question concerning the status or legal capacity of natural persons, rights in property arising out of a matrimonial relationship, wills or succession in a way that conflicts with a rule of the private international law of the State in which the recognition is sought, unless the same result would have been reached by the application of the rules of private international law of that State. |
Article 28
Moreover, a judgment shall not be recognized if it conflicts with the provisions of Section 3, 4 or 5 of Title II, or in a case provided for in Article 59.
In its examination of the grounds of jurisdiction referred to in the foregoing paragraph, the court or authority applied to shall be bound by the findings of fact on which the court of the State in which the judgment was given based its jurisdiction.
Subject to the provisions of the first paragraph, the jurisdiction of the court of the State in which the judgment was given may not be reviewed; the test of public policy referred to in Article 27 (1) may not be applied to the rules relating to jurisdiction.
Article 29
Under no circumstances may a foreign judgment be reviewed as to its substance.
Article 30
A court of a Contracting State in which recognition is sought of a judgment given in another Contracting State may stay the proceedings if an ordinary appeal against the judgment has been lodged.
Section 2
Enforcement
Article 31
A judgment given in a Contracting State and enforceable in that State shall be enforced in another Contracting State when, on the application of any interested party, the order for its enforcement has been issued there.
Article 32
The application shall be submitted:
— |
in Belgium, to the „tribunal de premiere instance” or „rechtbank van eerste aanleg”, |
— |
in the Federal Republic of Germany, to the presiding judge of a chamber of the „Landgericht”, |
— |
in France, to the presiding judge of the „tribunal de grande instance”, |
— |
in Italy, to the „corte d'appello”, |
— |
in Luxembourg, to the presiding judge of the „tribunal d'arrondissement”, |
— |
in the Netherlands, to the presiding judge of the „arrondissementsrechtbank”. |
The jurisdiction of local courts shall be determined by reference to the place of domicile of the party against whom enforcement is sought. If he is not domiciled in the State in which enforcement is sought, it shall be determined by reference to the place of enforcement.
Article 33
The procedure for making the application shall be governed by the law of the State in which enforcement is sought.
The applicant must give an address for service of process within the area of jurisdiction of the court applied to. However, if the law of the State in which enforcement is sought does not provide for the furnishing of such an address, the applicant shall appoint a representative ad litem.
The documents referred to in Articles 46 and 47 shall be attached to the application.
Article 34
The court applied to shall give its decision without delay; the party against whom enforcement is sought shall not at this stage of the proceedings be entitled to make any submissions on the application.
The application may be refused only for one of the reasons specified in Articles 27 and 28.
Under no circumstances may the foreign judgment be reviewed as to its substance.
Article 35
The appropriate officer of the court shall without delay bring the decision given on the application to the notice of the applicant in accordance with the procedure laid down by the law of the State in which enforcement is sought.
Article 36
If enforcement is authorized, the party against whom enforcement is sought may appeal against the decision within one month of service thereof.
If that party is domiciled in a Contracting State other than that in which the decision authorizing enforcement was given, the time for appealing shall be two months and shall run from the date of service, either on him in person or at his residence. No extension of time may be granted on account of distance.
Article 37
An appeal against the decision authorizing enforcement shall be lodged in accordance with the rules governing procedure in contentious matters:
— |
in Belgium, with the „tribunal de premiere instance” or „rechtbank van eerste aanleg”, |
— |
in the Federal Republic of Germany, with the „Oberlandesgericht”, |
— |
in France, with the „cour d'appel”, |
— |
in Italy, with the „corte d'appello”, |
— |
in Luxembourg, with the „Cour supérieure de Justice” sitting as a court of civil appeal, |
— |
in the Netherlands, with the „arrondissementsrechtbank”. |
The judgment given on the appeal may be contested only by an appeal in cassation or, in the Federal Republic of Germany, by a „Rechtsbeschwerde”.
Article 38
The court with which the appeal under the first paragraph of Article 37 is lodged may, on the application of the appellant, stay the proceedings if an ordinary appeal has been lodged against the judgment in the State which that judgment was given or if the time for such an appeal has not yet expired; in the latter case, the court may specify the time within which such an appeal is to be lodged.
The court may also make enforcement conditional on the provision of such security as it shall determine.
Article 39
During the time specified for an appeal pursuant to Article 36 and until any such appeal has been determined, no measures of enforcement may be taken other than protective measures taken against the property of the party against whom enforcement is sought.
The decision authorizing enforcement shall carry with it the power to proceed to any such protective measures.
Article 40
If the application for enforcement is refused, the applicant may appeal:
— |
in Belgium, to the „Cour d'appel” or „hof van beroep”; |
— |
in the Federal Republic of Germany, to the „Oberlandesgericht”; |
— |
in France, to the „cour d'appel”; |
— |
in Italy, to the „corte d'appello”; |
— |
in Luxembourg, to the „Cour supérieure de Justice” sitting as a court of civil appeal; |
— |
in the Netherlands, to the „gerechtshof”. |
The party against whom enforcement is sought shall be summoned to appear before the appellate court. If he fails to appear, the provisions of the second and third paragraphs of Article 20 shall apply even where he is not domiciled in any of the Contracting States.
Article 41
A judgment given on a appeal provided for in Article 40 may be contested only by an appeal in cassation or, in the Federal Republic of Germany, by a „Rechtsbeschwerde”.
Article 42
Where a foreign judgment has been given in respect of several matters and enforcement cannot be authorized for all of them, the court shall authorize enforcement for one or more of them.
An applicant may request partial enforcement of a judgment.
Article 43
A foreign judgment which orders a periodic payment by way of a penalty shall be enforceable in the State in which enforcement is sought only if the amount of the payment has been finally determined by the courts of the State in which the judgment was given.
Article 44
An applicant who has been granted legal aid in the State in which the judgment was given shall automatically also qualify for legal aid in the procedures provided for in Articles 32 to 35.
Article 45
No security, bond or deposit, however described, shall be required of a party who in one Contracting State applies for enforcement of a judgment given in another Contracting State on the ground that he is a foreign national or that he is not domiciled or resident in the State in which enforcement in sought.
Section 3
Common provisions
Article 46
A party seeking recognition or applying for enforcement of a judgment shall produce:
1. |
a copy of the judgment which satisfies the conditions necessary to establish its authenticity; |
2. |
in the case of a judgment given in default, the original or a certified true copy of the document which establishes that the party in default was served with the document instituting the proceedings. |
Article 47
A party applying for enforcement shall also produce:
1. |
documents which establish that, according to the law of the State in which it has been given, the judgment is enforceable and has been served; |
2. |
where appropriate, a document showing that the applicant is in receipt of legal aid in the State in which the judgment was given. |
Article 48
If the documents specified in Articles 46 (2) and 47 (2) are not produced, the court may specify a time for their production, accept equivalent documents or, if it considers that it has sufficient information before it, dispense with their production.
If the court so requires, a translation of the documents shall be produced; the translation shall be certified by a person qualified to do so in one of the Contracting States.
Article 49
No legalization or other similar formality shall be required in respect of the documents referred to in Article 46 or 47 or the second paragraph of Article 48, or in respect of a document appointing a representative ad litem.
TITLE IV
AUTHENTIC INSTRUMENTS AND COURT SETTLEMENTS
Article 50
A document which has been formally drawn up or registered as an authentic instrument and is enforceable in one Contracting State shall, in another Contracting State, have an order for its enforcement issued there, on application made in accordance with the procedures provided for in Article 31 et seq. The application may be refused only if enforcement of the instrument is contrary to public policy in the State in which enforcement is sought.
The instrument produced must satisfy the conditions necessary to establish its authenticity in the State of origin.
The provisions of Section 3 of Title III shall apply as appropriate.
Article 51
A settlement which has been approved by a court in the course of proceedings and is enforceable in the State in which it was concluded shall be enforceable in the State in which enforcement is sought under the same conditions as authentic instruments.
TITLE V
GENERAL PROVISIONS
Article 52
In order to determine whether a party is domiciled in the Contracting State whose courts are seised of the matter, the court shall apply its internal law.
If a party is not domiciled in the State whose courts are seised of the matter, then, in order to determine whether the party is domiciled in another Contracting State, the court shall apply the law of that State.
The domicile of a party shall, however, be determined in accordance with his national law if, by that law, his domicile depends on that of another person or on the seat of an authority.
Article 53
For the purposes of this Convention, the seat of a company or other legal person or association of natural or legal persons shall be treated as its domicile. However, in order to determine that seat, the court shall apply its rules of private international law.
TITLE VI
TRANSITIONAL PROVISIONS
Article 54
The provisions of this Convention shall apply only to legal proceedings instituted and to documents formally drawn up or registered as authentic instruments after its entry into force.
However, judgments given after the date of entry into force of this Convention in proceedings instituted before that date shall be recognized and enforced in accordance with the provisions of Title III if jurisdiction was founded upon rules which accorded with those provided for either in Title II of this Convention or in a convention concluded between the State of origin and the State addressed which was in force when the proceedings were instituted.
TITLE VII
RELATIONSHIP TO OTHER CONVENTIONS
Article 55
Subject to the provisions of the second paragraph of Article 54, and of Article 56, this Convention shall, for the States which are parties to it, supersede the following conventions concluded between two or more of them:
— |
the Convention between Belgium and France on jurisdiction and the validity and enforcement of judgments, arbitration awards and authentic instruments, signed at Paris on 8 July 1899, |
— |
the Convention between Belgium and the Netherlands on jurisdiction, bankruptcy, and the validity and enforcement of judgments, arbitration awards and authentic instruments, signed at Brussels on 28 March 1925, |
— |
the Convention between France and Italy on the enforcement of judgments in civil and commercial matters, signed at Rome on 3 June 1930, |
— |
the Convention between Germany and Italy on the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters, signed at Rome on 9 March 1936, |
— |
the Convention between the Federal Republic of Germany and the Kingdom of Belgium on the mutual recognition and enforcement of judgments, arbitration awards and authentic instruments in civil and commercial matters, signed at Bonn on 30 June 1958, |
— |
the Convention between the Kingdom of the Netherlands and the Italian Republic on the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters, signed at Rome on 17 April 1959, |
— |
the Convention between the Kingdom of Belgium and the Italian Republic on the recognition and enforcement of judgments and other enforceable instruments in civil and commercial matters, signed at Rome on 6 April 1962, |
— |
the Convention between the Kingdom of the Netherlands and the Federal Republic of Germany on the mutual recognition and enforcement of judgments and other enforceable instruments in civil and commercial matters, signed at The Hague on 30 August 1962, |
and, in so far as it is in force:
— |
the Treaty between Belgium, the Netherlands and Luxembourg on jurisdiction, bankruptcy, and the validity and enforcement of judgments, arbitration awards and authentic instruments, signed at Brussels on 24 November 1961. |
Article 56
The Treaty and the conventions referred to in Article 55 shall continue to have effect in relation to matters to which this Convention does not apply.
They shall continue to have effect in respect of judgments given and documents formally drawn up or registered as authentic instruments before the entry into force of this Convention.
Article 57
This Convention shall not affect any conventions to which the Contracting States are or will be parties and which, in relation to particular matters, govern jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments.
Article 58
This Convention shall not affect the rights granted to Swiss nationals by the Convention concluded on 15 June 1869 between France and the Swiss Confederation on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil matters.
Article 59
This Convention shall not prevent a Contracting State from assuming, in a convention on the recognition and enforcement of judgments, an obligation towards a third State not to recognize judgments given in other Contracting States against defendants domiciled or habitually resident in the third State where, in cases provided for in Article 4, the judgment could only be founded on a ground of jurisdiction specified in the second paragraph of Article 3.
TITLE VIII
FINAL PROVISIONS
Article 60
This Convention shall apply to the European territories of the Contracting States, to the French overseas departments and to the French overseas territories.
The Kingdom of the Netherlands may declare at the time of signing or ratifying this Convention or at any later time, by notifying the Secretary-General of the Council of the European Communities, that this Convention shall be applicable to Surinam and the Netherlands Antilles. In the absence of such declaration with respect to the Netherlands Antilles, proceedings taking place in the European territory of the Kingdom as a result of an appeal in cassation from the judgment of a court in the Netherlands Antilles shall be deemed to be proceedings taking place in the latter court.
Article 61
This Convention shall be ratified by the signatory States. The instruments of ratification shall be deposited with the Secretary-General of the Council of the European Communities.
Article 62
This Convention shall enter into force on the first day of the third month following the deposit of the instrument of ratification by the last signatory State to take this step.
Article 63
The Contracting States recognize that any State which becomes a member of the European Economic Community shall be required to accept this Convention as a basis for the negotiations between the Contracting States and that State necessary to ensure the implementation of the last paragraph of Article 220 of the Treaty establishing the European Economic Community.
The necessary adjustments may be the subject of a special convention between the Contracting States of the one part and the new Member State of the other part.
Article 64
The Secretary-General of the Council of the European Communities shall notify the signatory States of:
(a) |
the deposit of each instrument of ratification; |
(b) |
the date of entry into force of this Convention; |
(c) |
any declaration received pursuant to the second paragraph of Article 60; |
(d) |
any declaration received pursuant to Article IV of the Protocol; |
(e) |
any communication made pursuant to Article VI of the Protocol. |
Article 65
The Protocol annexed to this Convention by common accord of the Contracting States shall form an integral part thereof.
Article 66
This Convention is concluded for an unlimited period.
Article 67
Any Contracting State may request the revision of this Convention. In this event, a revision conference shall be convened by the President of the Council of the European Communities.
Article 68
This Convention, drawn up in a single original in the Dutch, French, German and Italian languages, all four texts being equally authentic, shall be deposited in the archives of the Secretariat of the Council of the European Communities. The Secretary-General shall transmit a certified copy to the Government of each signatory State.
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have signed this Convention.
Done at Brussels this twenty-seventh day of September in the year one thousand nine hundred and sixty-eight.
For His Majesty the King of the Belgians,
Pierre HARMEL
For the President of the Federal Republic of Germany,
Willy BRANDT
For the President of the French Republic,
Michel DEBRÉ
For the President of the Italian Republic,
Guiseppe MEDICI
For His Royal Highness the Grand Duke of Luxembourg,
Pierre GRÉGOIRE
For Her Majesty the Queen of the Netherlands,
J.M.A.H. LUNS
PROTOCOL
The High Contracting Parties have agreed upon the following provisions, which shall be annexed to the Convention:
Article I
Any person domiciled in Luxembourg who is sued in a court of another Contracting State pursuant to Article 5 (1) may refuse to submit to the jurisdiction of that court. If the defendant does not enter an appearance the court shall declare of its own motion that it has no jurisdiction.
An agreement conferring jurisdiction, within the meaning of Article 17, shall be valid with respect of a person domiciled in Luxembourg only if that person has expressly and specifically so agreed.
Article II
Without prejudice to any more favourable provisions of national laws, persons domiciled in a Contracting State who are being prosecuted in the criminal courts of another Contracting State of which they are not nationals for an offence which was not intentionally committed may be defended by persons qualified to do so, even if they do not appear in person.
However, the court seised of the matter may order appearance in person; in the case of failure to appear, a judgment given in the civil action without the person concerned having had the opportunity to arrange for his defence need not be recognized or enforced in the other Contracting States.
Article III
In proceedings for the issue of an order for enforcement, no charge, duty or fee calculated by reference to the value of the matter in issue may be levied in the State in which enforcement is sought.
Article IV
Judicial and extrajudicial documents drawn up in one Contracting State which have to be served on persons in another Contracting State shall be transmitted in accordance with the procedures laid down in the conventions and agreements concluded between the Contracting States.
Unless the State in which service is to take place objects by declaration to the Secretary-General of the Council of the European Communities, such documents may also be sent by the appropriate public officers of the State in which the document has been drawn up directly to the appropriate public officers of the State in which the addressee is to be found. In this case the officer of the State of origin shall send a copy of the document to the officer of the State addressed who is competent to forward it to the addressee. The document shall be forwarded in the manner specified by the law of the State addressed. The forwarding shall be recorded by a certificate sent directly to the officer of the State of origin.
Article V
The jurisdiction specified in Articles 6 (2) and 10 in actions on a warranty or guarantee or in any other third party proceedings may not be resorted to in the Federal Republic of Germany. In that State, any person domiciled in another Contracting State may be sued in the courts in pursuance of Articles 68, 72, 73 and 74 of the code of civil procedure (Zivilprozeßordnung) concerning third-party notices.
Judgments given in the other Contracting States by virtue of Article 6 (2) or 10 shall be recognized and enforced in the Federal Republic of Germany in accordance with Title III. Any effects which judgments given in that State may have on third parties by application of Articles 68, 72, 73 and 74 of the code of civil procedure (Zivilprozeßordnung) shall also be recognized in the other Contracting States.
Article VI
The Contracting States shall communicate to the Secretary-General of the Council of the European Communities the text of any provisions of their laws which amend either those articles of their laws mentioned in the Convention or the lists of courts specified in Section 2 of Title III of the Convention.
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have signed this Protocol.
Done at Brussels this twenty-seventh day of September in the year one thousand nine hundred and sixty-eight.
For His Majesty the King of the Belgians,
Pierre HARMEL
For the President of the Federal Republic of Germany,
Willy BRANDT
For the President of the French Republic,
Michel DEBRÉ
For the President of the Italian Republic,
Guiseppe MEDICI
For His Royal Highness the Grand Duke of Luxembourg,
Pierre GRÉGOIRE
For Her Majesty the Queen of the Netherlands,
J.M.A.H. LUNS
JOINT DECLARATION
The Governments of the Kingdom of Belgium, the Federal Republic of Germany, the French Republic, the Italian Republic, the Grand Duchy of Luxembourg and the Kingdom of the Netherlands,
On signing the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters,
Desiring to ensure that the Convention is applied as effectively as possible,
Anxious to prevent differences of interpretation of the Convention from impairing its unifying effect,
Recognizing that claims and disclaimers of jurisdiction may arise in the application of the Convention,
Declare themselves ready:
1. |
to study these questions and in particular to examine the possibility of conferring jurisdiction in certain matters on the Court of Justice of the European Communities and, if necessary, to negotiate an agreement to this effect; |
2. |
To arrange meetings at regular intervals between their representatives. |
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have signed this Joint Declaration.
Done at Brussels this twenty-seventh day of September in the year one thousand nine hundred and sixty-eight.
Pierre HARMEL
Willy BRANDT
Michel DEBRÉ
Giuseppe MEDICI
Pierre GRÉGOIRE
J.M.A.H. LUNS
PROTOCOL
on the interpretation by the Court of Justice of the Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters
THE HIGH CONTRACTING PARTIES TO THE TREATY ESTABLISHING THE EUROPEAN ECONOMIC COMMUNITY,
Having regard to the Declaration annexed to the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters, signed at Brussels on 27 September 1968,
HIS MAJESTY THE KING OF THE BELGIANS:
M. Alfons VRANCKX,
Minister of Justice;
THE PRESIDENT OF THE FEDERAL REPUBLIC OF GERMANY:
M. Gerhard JAHN,
Federal Minister of Justice;
THE PRESIDENT OF THE FRENCH REPUBLIC:
M. René PLEVEN,
Keeper of the Seals,
Minister of Justice;
THE PRESIDENT OF THE ITALIAN REPUBLIC:
M. Erminio PENNACCHINI,
Under-Secretary of State in the Ministry of Justice;
HIS ROYAL HIGHNESS THE GRAND DUKE OF LUXEMBOURG:
M. Eugène SCHAUS,
Minister of Justice,
Deputy Prime Minister;
HER MAJESTY THE QUEEN OF THE NETHERLANDS:
M. C.H.F. POLAK,
Minister of Justice;
HAVE AGREED AS FOLLOWS:
Article 1
The Court of Justice of the European Communities shall have jurisdiction to give rulings on the interpretation of the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters and of the Protocol annexed to that Convention, signed at Brussels on 27 September 1968, and also on the interpretation of the present Protocol.
Article 2
The following courts may request the Court of Justice to give preliminary rulings on questions of interpretation:
1. |
in Belgium: la Cour de Cassation — het Hof van Cassatie and le Conseil d'État — de Raad van State, in the Federal Republic of Germany: die obersten Gerichtshöfe des Bundes, in France: la Cour de Cassation and le Conseil d'État, in Italy: la Corte Suprema di Cassazione, in Luxembourg: la Cour supérieure de Justice, when sitting as Cour de Cassation, in the Netherlands: de Hoge Raad; |
2. |
the courts of the Contracting States when they are sitting in an appellate capacity; |
3. |
in the cases provided for in Article 37 of the Convention, the courts referred to in that Article. |
Article 3
(1) Where a question of interpretation of the Convention or of one of the other instruments referred to in Article 1 is raised in a case pending before one of the courts listed in Article 2 (1), that court shall, if it considers that a decision on the question is necessary to enable it to give judgment, request the Court of Justice to give a ruling thereon.
(2) Where such a question is raised before any court referred to in Article 2 (2) or (3), that court may, under the conditions laid down in paragraph 1, request the Court of Justice to give a ruling thereon.
Article 4
(1) The competent authority of a Contracting State may request the Court of Justice to give a ruling on a question of interpretation of the Convention or of one of the other instruments referred to in Article 1 if judgments given by courts of that State conflict with the interpretation given either by the Court of Justice or in a judgment of one of the courts of another Contracting State referred to in Article 2 (1) or (2). The provisions of this paragraph shall apply only to judgments which have been res judicata.
(2) The interpretation given by the Court of Justice in response to such a request shall not affect the judgments which gave rise to the request for interpretation.
(3) The Procurators-General of the Courts of Cassation of the Contracting States, or any other authority designated by a Contracting State, shall be entitled to request the Court of Justice for a ruling on interpretation in accordance with paragraph 1.
(4) The Registrar of the Court of Justice shall give notice of the request to the Contracting States, to the Commission and to the Council of the European Communities; they shall then be entitled within two months of the notification to submit statements of case or written observations to the Court.
(5) No fees shall be levied or any costs or expenses awarded in respect of the proceedings provided for in this Article.
Article 5
(1) Except where this Protocol otherwise provides, the provisions of the Treaty establishing the European Economic Community and those of the Protocol on the Statute of the Court of Justice annexed thereto, which are applicable when the Court is requested to give a preliminary ruling, shall also apply to any proceedings for the interpretation of the Convention and the other instruments referred to in Article 1.
(2) The Rules of Procedure of the Court of Justice shall, if necessary, be adjusted and supplemented in accordance with Article 188 of the Treaty establishing the European Economic Community.
Article 6
This Protocol shall apply to the European territories of the Contracting States, to the French overseas departments and to the French overseas territories.
The Kingdom of the Netherlands may declare at the time of signing or ratifying this Protocol or at any later time, by notifying the Secretary-General of the Council of the European Communities, that this Protocol shall be applicable to Surinam and the Netherlands Antilles.
Article 7
This Protocol shall be ratified by the signatory States. The instruments of ratification shall be deposited with the Secretary-General of the Council of the European Communities.
Article 8
This Protocol shall enter into force on the first day of the third month following the deposit of the instrument of ratification by the last signatory State to take this step; provided that it shall at the earliest enter into force at the same time as the Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters.
Article 9
The Contracting States recognize that any State which becomes a member of the European Economic Community, and to which Article 63 of the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters applies, must accept the provisions of this Protocol, subject to such adjustments as may be required.
Article 10
The Secretary-General of the Council of the European Communities shall notify the signatory States of:
(a) |
the deposit of each instrument of ratification; |
(b) |
the date of entry into force of this Protocol; |
(c) |
any designation received pursuant to Article 4 (3); |
(d) |
any declaration received pursuant to the second paragraph of Article 6. |
Article 11
The Contracting States shall communicate to the Secretary-General of the Council of the European Communities the texts of any provisions of their laws which necessitate an amendment to the list of courts in Article 2(1).
Article 12
This Protocol is concluded for an unlimited period.
Article 13
Any Contracting State may request the revision of this Protocol. In this event, a revision conference shall be convened by the President of the Council of the European Communities.
Article 14
This Protocol, drawn up in a single original in the Dutch, French, German and Italian languages, all four texts being equally authentic, shall be deposited in the archives of the Secretariat of the Council of the European Communities. The Secretary-General shall transmit a certified copy to the Government of each signatory State.
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have signed this Protocol.
Done at Luxembourg this third day of June in the year one thousand nine hundred and seventy-one.
For His Majesty the King of the Belgians,
Alfons VRANCKX
For the President of the Federal Republic of Germany,
Gerhard JAHN
For the President of the French Republic,
René PLEVEN
For the President of the Italian Republic,
Erminio PENNACCHINI
For His Royal Highness the Grand Duke of Luxembourg,
Eugène SCHAUS
For Her Majesty the Queen of the Netherlands,
C.H.F. POLAK
JOINT DECLARATION
The Governments of the Kingdom of Belgium, the Federal Republic of Germany, the French Republic, the Italian Republic, the Grand Duchy of Luxembourg and the Kingdom of the Netherlands,
On signing the Protocol on the Interpretation by the Court of Justice of the Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters,
Desiring to ensure that the provisions of that Protocol are applied as effectively and as uniformly as possible,
Declare themselves ready to organize, in cooperation with the Court of Justice, an exchange of information on the judgments given by the courts referred to in Article 2 (1) of that Protocol in application of the Convention and the Protocol of 27 September 1968.
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have signed this Joint Declaration.
Done at Luxembourg this third day of June in the year one thousand nine hundred and seventy-one.
For His Majesty the King of the Belgians,
Alfons VRANCKX
For the President of the Federal Republic of Germany,
Gerhard JAHN
For the President of the French Republic,
René PLEVEN
For the President of the Italian Republic,
Erminio PENNACCHINI
For His Royal Highness the Grand Duke of Luxembourg,
Eugène SCHAUS
For Her Majesty the Queen of the Netherlands,
C.H.F. POLAK
COINBHINSIUN
ar dhlínse agus ar fhorghníomhú breithiúnas in ábhair shibhialta agus tráchtála
BROLLACH
TÁ NA hARDPHÁIRTITHE CONARTHACHA SA CHONRADH AG BUNU CHOMHPHOBAL EACNAMAIOCHTA NA hEORPA,
Ós mian leo go gcuirfear i ngníomh na forálacha in Airteagal 220 den Chonradh sin ar ghabh siad orthu féin dá mbua a áirithint go simpleofaí na foirmiúlachtaí a bhaineann le breithiúnais ó chúirteanna nó ó bhinsí a aithint agus a fhorghníomhú go cómhalartach;
Ós é a miangas go neartófar sa Chomhphobal an chosaint dhlíthiúil ar dhaoine atá bunaithe ann;
De bhrí gur gá chun na críche sin dlínse idirnáisiúnta a gcúirteanna a chinneadh, aithint a éascú agus nós imeachta gasta a thabhairt isteach chun a áirithint go bhforghníomhófar breithiúnais, ionstraimí barántúla agus socraíochtaí cúirte;
A SHOILSE Rå NA mBEILGEACH:
M. Pierre HARMEL,
Aire Gnóthaí Eachtracha;
UACHTARÁN PHOBLACHT CHÓNAIDHME NA GEARMÁINE:
M. Willy BRANDT,
Leas-Seansailéir, Aire Gnóthaí Eachtracha;
UACHTARÁN PHOBLACHT NA FRAINCE:
M. Michel DEBRÉ,
Aire Gnóthaí Eachtracha;
UACHTARÁN PHOBLACHT NA hIODÁILE:
M. Giuseppe MEDICI,
Aire Gnóthaí Eachtracha;
A MHÓRGACHT RÍOGA ARD-DIÚC LUCSAMBURG:
M. Pierre GRÉGOIRE,
Aire Gnóthaí Eachtracha;
A SOILSE BANRÍON NA hÍSILTÍRE:
M. J.M.A.H. LUNS,
Aire Gnóthaí Eachtracha;
COMHAONTÚ MAR A LEANAS:
TEIDEAL I
RAON FEIDHME
Airteagal 1
Beidh feidhm leis an gCoinbhinsiún seo in ábhair shibhialta agus tráchtála, cibé cineál cúirte nó binse a bheidh i gceist.
Eisiatar ó fheidhm an Choinbhinsiúin:
1. |
stádas nó inniúlacht dhlíthiúil daoine nádúrtha, maoin-chearta de bhua cóngais phósta, uachtanna agus comharbais; |
2. |
féimheachtj, imeachtaí maidir le foirceannadh cuideachtaí dócmhainneacha nó daoine dlítheanacha eile atá dócmhainneach, comhshocraíochtaí breithiúnacha, imshocraíochtaí agus imeachtaí cosúil leo sin; |
3. |
slándáil shóisialta; |
4. |
eadráin. |
TEIDEAL II
DLÍNSE
Roinn 1
Forálacha Ginearálta
Airteagal 2
Faoi réir forálacha an Choinbhinsiúin seo, beidh daoine a bhfuil sainchónaí orthu i Stát Conarthach inagartha, cibé náisiúntacht atá acu, i gcúirteanna an Stáit sin.
Daoine nach náisiúnaigh den Stát ina bhfuil sainchónaí orthu, beidh siad faoi rialú ag na rialacha dlínse a bhaineann le náisiúnaigh an Stáit sin.
Airteagal 3
Daoine a bhfuil sainchónaí orthu i Stát Conarthach, ní féidir iad a agairt i gcúirteanna Stáit Chonarthaigh eile ach amháin de bhua na rialacha atá leagtha síos i Ranna 2 go 6 den Teideal seo.
Go háirithe, ní bheidh na forálacha seo a leanas infheidhme ina gcoinne:
— |
sa Bheilg: Airteagal 15 den chód sibhialta (Code civil), nó forálacha Airteagal 52, 52 bis agus 53 de Dhlí an 25 Márta 1976 ar ghlínse (loi sur la compétence); |
— |
i bPoblacht Chónaidhme na Gearmáine: Airteagal 23 de chód an nós imeachta shibhialta (Zivilprozeßordnung); |
— |
sa Fhrainc: Airteagail 14 agus 15 den chód sibhialta (Code civil); |
— |
san Iodáil: Airteagal 2 agus Airteagal 4, Uimh. 1 agus 2, de chód an nós imeachta shibhialta (Codice di procedura civile); |
— |
i Lucsamburg: Airteagail 14 agus 15 den chód sibhialta (Code civil); |
— |
san Ísiltír: Airteagal 126 (3) agus Airteagal 127 de chód an nós imeachta shibhialta (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering). |
Airteagal 4
Mura bhfuil sainchónaí i Stát Conarthach ar an gcosantóir, rialófar dlínse na gcúirteanna i ngach Stát Conarthach de réir dlí an Stáít sin, faoi réir forálacha Airteagal 16.
Aon duine a bhfuil sainchónaí air i Stát Conarthach, cibé náisiúntacht atá aige, féadfaidh sé, ar nós náisiúnaigh an Stáit sin, leas a bhaint sa Stát sin, i gcoinne an chosantóra sin, as na rialacha dlínse atá i bhfeidhm ann agus go háirithe as na cinn a fhoráiltear sa dara mír d'Airteagal 3.
Roinn 2
Dlínse speisialta
Airteagal 5
Duine a bhfuil sainchónaí air i Stát Conarthach, féadfar é a agairt, i Stát Conarthach eile:
1. |
in ábhair a bhaineann le conradh, sna cúirteanna don áit i gcomhair chomhlíonadh na hoibleagáide áirithe; |
2. |
in ábhair a bhaineann le cothabháil, sna cúirteanna don áit ina bhfuil sainchónaí nó gnáthchónaí ar an gcreidiúnaí cothabhála; |
3. |
in ábhair a bhaineann le tort, míghníomh nó samhail mhíghnímh, sna cúirteanna don áit inar tharla an teagmhas díobhálach; |
4. |
i gcás éileamh sibhialta chun damáistí nó aisíocaíocht a ghnóthú mar gheall ar shárú ba shiocair le himeachtaí coiriúla, sa chúirt ar tugadh na himeachtaí sin faoina bráid, sa mhéid go bhfuil dlínse ag an gcúirt sin faoina dlí féin glacadh le himeachtaí sibhialta; |
5. |
i gcás díospóide a éiríonn as oibríochtaí brainse nó gníomhaireachta nó bunaíochta eile, sna cúirteanna don áit ina bhfuil an brainse, an ghníomhaireacht nó an bhunaíocht eile. |
Airteagal 6
Féadfar duine a bhfuil sainchónaí air i Stát Conarthach a agairt f reisin:
1. |
más duine de lion cosantóirí é, sna cúirteanna don áit a bhfuil sainchónaí ar dhuine ar bith díobh; |
2. |
mar thríú pairti i gcaingean ar bharántas nó ráthaíocht nó in aon imeachtaí eile tríú páirtí, sa chúirt inar tionscnaíodh na himeachtaí bunaidh, mura rud é gur tionscnaíodh iad sin d'aontoisc chun é a thabhairt amach as dlínse na cúirte ab iomchuí ina chás; |
3. |
i gcás frithéilimh a thig den chonradh céanna nó de na fíorais chéanna ab fhoras don éileamh bunaidh, sa chúirt ina bhfuil an t-éileamh bunaidh ar feitheamh. |
Roinn 3
Dlínse in ábhair a bhaineann le hárachas
Airteagal 7
In ábhair a bhaineann le hárachas, cinnfear dlínse de réir na Roinne seo, gan dochar d'fhorálacha Airteagail 4 agus 5 (5).
Airteagal 8
Féadfar árachóir ar a bhfuil sainchónaí i Stát Conarthach a agairt i gcúirteanna an Stáit sin, nó i Stát Conarthach eile sna cúirteanna don áit a bhfuil sainchónaí ar shealbhóir an pholasaí, nó, i gcás breis is árachóir amháin a bheith ina gcosantóirí, i gcúirteanna an Stáit Chonarthaigh ina bhfuil sainchónaí ar dhuine díobh.
Má fhoráiltear don dlínse sin i ndlí na cúirte ar tugadh an t-ábhar faoina bráid, féadfar mar an gcéanna árachóir a agairt, i Stát Conarthach seachas an ceann a bhfuil a shainchónaí ann, sna cúirteanna don áit a bhfuil sainchónaí ar an ngníomhaire a rinne idirghabháil chun an conradh árachais a thabhairt i gcrích, ar an gcoinníoll go luaitear an sainchónaí sin sa pholasaí árachais nó sa tairiscint ina leith.
Árachóir nach bhfuil sainchónaí air i Stát Conarthach ach a bhfuil brainse nó gníomhaireacht aige i gceann de na Stáit Chonarthacha, measfar, i gcás díospóidí maidir le hoibríochtaí an bhrainse nó na gníomhaireachta sin, sainchónaí a bheith air sa Stát sin.
Airteagal 9
Féadfar fairis sin an t-árachóir a agairt sna cúirteanna don áit inar tharla an teagmhas díobhálach más é a bhíonn i gceist árachas i leith dliteanais nó árachas ar mhaoin dhochorraithe. Is é an dálá chéanna é má chumhdaítear maoin shochorraithe agus maoin dhochorraithe leis an bpolasaí céanna árachais agus go dtéann an teagmhas céanna chun dochair dóibh araon.
Airteagal 10
I gcás árachais i leith dliteannais, féadfar mar an gcéanna, má cheadaíonn dlí na cúirte é, an t-árachóir a uamadh in imeachtaí a thionscain an duine díobhálaithe i gcoinne an árachaí.
Beidh feidhm le forálacha Airteagail 7, 8 agus 9 i gcás caingne a thionscain an duine díobhálaithe go díreach i gcoinne an árachóra, má cheadaítear na caingne díreacha sin.
Má fhorálann an dlí maidir leis na caingne díreacha sin go bhféadfar sealbhóir an pholasaí nó an t-árachaí a uamadh mar pháirtí sa chaingean, beidh dlínse ag an gcúirt chéanna ina leith.
Airteagal 11
Gan dochar d'fhorálacha an tríú mír d'Airteagal 10, ní féidir leis an árachóir imeachtaí a thionscnamh ach amháin i gcúirteanna an Stáit Chonarthaigh ina bhfuil sainchónaí ar an gcosantóir, cibé acu sealbhóir an pholasaí, nó an t-árachaí nó tairbhí é.
Ní dhéanfaidh forálacha na Roinne seo difear don cheart chun frithéileamh a thabhairt sa chúirt ina bhfuil an t-éileamh bunaidh ar feitheamh, de réir na Roinne seo.
Airteagal 12
Ní féidir imeacht ó fhorálacha na Roinne seo ach amháin tri chomhaontú:
1. |
a dhéanfar tar éis díospóid a theacht ar barr; nó |
2. |
a cheadóidh do shealbhóir an pholasaí, don árachaí nó do thairbhí imeachtaí a thionscnamh i gcúirteanna seachas na cinn a luaitear sa Roinn seo; nó |
3. |
a chuirfear i gcrìch idir sealbhóir polasaí agus árachóir, a bhfuil sainchónai orthu araon sa Stát Conarthach céanna, agus arb é is éifeacht dó dlínse a thabhairt do chúirteanna an Stáit sin fiú i gcás an teagmhas díobhálach a tharlú ar an gcoigrích, ar an gcoiníoll nach bhfuil an comhaontú sin contrártha do dhli an Stáit sin. |
Roinn 4
Dlínse in ábhair a bhaineann le díolacháin agus iasachtaí ina dtráthchodanna
Airteagal 13
In ábhair a bhaineann le hearraí a dhíol ar théarmaí creidmhease tráthchoda, nó le hiasachtaí a tugadh go sainráite chun díolachán earraí a mhaoiniú agus is inaisíoctha ina dtráthchodanna, cinnfear dlínse de réir na Roinne seo, gan dochar d'fhorálacha Airteagail 4 agus 5 (5).
Airteagal 14
Féadfar díoltóir nó iasachtóir a bhfuil sainchónai air i Stát Conarthach a agairt i gcúirteanna an Stát sin nó i gcúirteanna an Stáit Chonarthaigh in bhfuil sainchónai ar an gceannaitheoir nó ar an iasachtaí.
Ní féidir le díoltóir imeachtaí a thabhairt i gcoinne ceannaitheora ná le hiasachtóir imeachtaí a thabhairt i gcoinne iasachtaí ach amháin i gcúirteanna an Stáit ina bhufil sainchónai ar an gcosantóir.
Ní dhéanfaidh ná forálacha seo difear don cheart chun frithéileamh a thabhairt sa chúirt ina bhfuil an t-éileamh bunaidh ar feitheamh, de réir na Roinne seo.
Airteagal 15
Ní féidir imeacht ó fhorálacha na Roinne seo ach amháin trí chomhaontú;
1. |
a dhéanfar tar éis an díospóid a theacht ar barr; nó |
2. |
a cheadóidh don cheannaitheoir nó don iasachtaí imeachtaí a thionscnamh i gcúirteanna seachas na cinn a luaitear sa Roinn seo; nó |
3. |
a chuirfear i gcrich idir ceannaitheoir agus díoltóir nó idir iasachtaí agus iasachtóir, a bhfuil sainchónai nó gnáthchónaí orthu aràon sa Stát Conarthach céanna, agus a thabharfaidh dlínse do chúirteanna an Stáit sin, ar an gcoinníoll nach bhfuil an comhaontú sin contrártha do dhlí an Stáit sin. |
Roinn 5
Dlínse eisiatach
Airteagal 16
Beidh dlínse eisiatach ag na cúirteanna seo a leanas, ar neamhchead do shainchónaí:
1. |
in imeachtaí arb é is cuspóir dóibh cearta in rem, nó tionóntachtaí, ar mhaoin dhochorraithe, cúirteanna an Stáit Chonarthaigh ina bhfuil an mhaoin; |
2. |
in imeachtaí arb é is cuspóir dóibh bailíocht chomhdhéanamh, neamhniú nó díscaoileadh cuideachtaí nó daoine dlítheanacha eile nó comhlachas de dhaoine nádúrtha nó dlítheanacha, nó cinntí a thug orgáin dá gcuid, cúirteanna an Stáit Chonarthaigh ina bhfuil suíomh na cuideachta, an duine dhlítheanaigh nó an chomhlachais; |
3. |
in imeachtaí arb é is cuspóir dóibh bailíocht taifead i gcláir phoiblí, cúirteanna an Stáit Chonarthaigh ina bhfuil an clár á choimeád; |
4. |
in imeachtaí a bhaineann le clárú nó le bailíocht paitinní, trádmharcanna, dearthaí, nó le cearta eile dá leithéid sin is gá a thaisceadh nó a chlárú, cúirteanna an Stáit Chonarthaigh inar iarradh an taisceadh nó an clárú, nó arb ann a rinneadh nó a mheastar faoi théarmaí coinbhinsiúin idirnáisiúnta go ndearnadh é; |
5. |
in imeachtaí a bhaineann le breithiúnais a fhorghníomhú, cúirteanna an Stáit Chonarthaigh ina ndearnadh, nó in ndéanfar, an breithiúnas a fhorghníomhú. |
Roinn 6
Dlínse a iarchur
Airteagal 17
Más rud é, tri chomhaontú i scríbhinn nó tri chomhaontú ó bhéal arna fhianú i scríbhinn, go ndearna na páirtithe, a bhfuil sainchónai ar pháirtí nó páirtithe díobh i Stát Conarthach, comhaontú chun dlínse a bheith ag cúirt nó cúirteanna de chuid Stáit Chonarthaigh aon díospóidi a réiteach a tharla nó a tharlódh i ndáil le comhbhaint dhlíthiúil áirithe, beidh dlínse eisiatach ag an gcúirt nó ag na cúirteanna sin.
Ní bheidh aon éifeacht dhlíthiúil le comhaontuithe chun dlínse a thabhairt má bhíonn siad contrártha d'fhorálacha Airteagail 12 nó 15 nó má bhíonn dlínse eisiatach de bhua Airteagal 16 ag na cúirteanna a n-airbheartaíonn siad iad a chur ó dhlínse.
Más ar mhaithe le haon cheann amháin de na páirtithe a rinneadh an comhaontú chun dlínse a thabhairt, beidh ag an bpáirtí sin i gcónaí an ceart chun imeachtai a thabhairt in aon chúirt eile a bhfuil dlínse aici de bhua an Choinbhinsiúin seo.
Airteagal 18
Amach ó na cásanna ina bhfuil dlínse aici de bhua forálacha eile den Choinbhinsiún seo, beidh dlínse ag cúirt Stáit Chonarthaigh a dtaifeadfaidh cosantóir láithreas os a comhair. Ni bheidh feidhm leis an riail seo más conspóid na dlínse ba chuspóir don láithreas a thaifeadadh, nó má bhíonn dlínse eisiatach ag cúirt eile ann de bhua Airteagal 16.
Roinn 7
Fíorú ar dhlínse agus ar inghlacthacht
Airteagal 19
Cúirt de chuid Stáit Chonarthaigh a dtabharfar os a comhair éileamh a bhaineann go príomha le hábhar a bhfuil dlínse eisiatach ina leith ag cúirteanna Stáit Chonarthaigh eile de bhua Airteagal 16, dearbhóidh si as a treoir féin nach bhfuil aon dlínse aici.
Airteagal 20
Má dhéantar cosantóir a bhfuil sainchónaí air i Stát Conarthach amháin a agairt i gcúirt de chuid Stáit Chonarthaigh eile agus nach dtaifeadfaidh sé láithreas, dearbhóidh an chúirt as a treoir féin nach bhfuil aon dlínse aici mura bhfuil dlínse aici atá bunaithe ar fhorálacha an Choinbhinsiúin seo.
Cuirfidh an chúirt bac ar na himeachtaí fad a bheifear gan a shuíomh go raibh caoi ag an gcosantóir doiciméad tionscanta na n-imeachtaí a fháil in am trátha chun socrú a dhéanamh é féin a chosaint, nó go ndearnadh gach dícheall chuig sin.
Cuirfear in ionad forálacha na mire roimhe seo forálacha Airteagal 15 de Choinbhinsiún na Háige dar dáta 15 Samhain 1965 ar sheirbheáil doiciméad dlíthiúil agus seachdhlíthiúil in ábhair shibhialta nó tráchtála ar an gcoigrích, má ba ghá doiciméad tionscanta na n-imeachtaí, nó fógra ina dtaobh, a sheoladh amach ar an gcoigrích de réir an Choinbhinsiúin sin.
Roinn 8
Lis Pendens — Caingne gaolmhara
Airteagal 21
Má dhéantar imeachtaí leis an gcúis chéanna chaingne agus idir na páirtithe céanna a thionscnamh i gcúirteanna Stát Conarthach éagsúil, dlífidh cúirt ar bith seachas an chéad chúirt ar tugadh os a comhair iad dlínse a dhrúltú, ar a treoir féin, i bhfabhar na chéad chúirte sin.
Cúirt a dhlífeadh dlínse a dhiúltú, féadfaidh sí bac a chur ar a himeachtaí má chonspóidtear dlínse na cúirte eile.
Airteagal 22
Má thionscnaítear caingne gaolmhara i gcúirteanna Stát Conarthach éagsúil, féadfaidh cúirt ar bith seachas an chéad chúirt ar tugadh os a comhair iad, le linn na caingne a bheidh ar feitheamh ar an gcéad chéim, bac a chur ar a himeachtaí.
Féadfaidh cúirt seachas an chéad chúirt ar tugadh na caingne os a comhair dlínse a dhiúltú freisin, ar iarratas ó cheann de na páirtithe, má cheadaíonn dlí na cúirte sin caingne gaolmhara a dhlúthú agus go bhfuil dlínse i leith an dá chaingean ag an gcéad chúirt ar tugadh os a comhair iad.
Chun críocha an Airteagail seo, meastar caingne a bheith gaolmhar má bhíonn baint chomh dlúth sin acu lena chéile go bhfuil sé fóirsteanach iad a éisteacht agus breith a thabhairt orthu i dteannta a chéile ionas go seachnófaí breithiúnais bunoscionn lena chéile mar ab fhéidir a theacht d'imeachtaí ar leithligh.
Airteagal 23
Má thagann caingne faoi dhlínse eisiatach cúirteanna éagsúla, dlífidh cúirt ar bith seachas an chéad chúirt ar tugadh os a comhair iad dlínse a dhiúltú i bhfabhar na chéad chúirte sin.
Roinn 9
Bearta sealadacha, lena n-áirítear bearta cosantacha
Airteagal 24
Féadfar cibé bearta sealadacha, lena n-áirítear bearta cosantacha, a bheidh ar fáil faoi dhlí Stáit Chonarthaigh a iarraidh ar chúirteanna an Stáit sin, fiú más rud é, faoin gCoinbhinsiún seo, go bhfuil dlínse ag cúirteanna Stáit Chonarthaigh eile maidir le substaint an ábhair.
TEIDEAL III
AITHINT AGUS FORGHNÍOMHÚ
Airteagal 25
Churi críocha an Choinbhinsiúin seo, ciallaíonn ’breithiúnas’ aon bhreithiúnas arna thabhairt ag cúirt nó binse de chuid Stáit Chonarthaigh, cibé ainm a thugtar ar an mbreithiúnas, lena n-áirítear foraithne, ordú, cinneadh, nó eascaire fhorghníomhaithe, mar aon le cinneadh ar chostais nó caiteachais ag oifigeach den chúirt.
Roinn 1
Aithint
Airteagal 26
Gheobhaidh breithiúnas a tugadh i Stát Conarthach aithint sna Stáit Chonarthacha eile gan aon nós imeachta speisialta a bheith riachtanach chuige sin.
Aon pháirtí leasmhar a thabharfaidh aithint bhreithiúnais faoi thrácht mar phríomhshaincheist i gconspóid féadfaidh sé, de réir an nós imeachta dá bhforáiltear i Ranna 2 agus 3 den Teideal seo, iarratas a dhéanamh ar chinneadh go ndlitear an breithiúnas a aithint.
Má bhíonn toradh imeachtaí i gcúirt de chuid Stáit Chonarthaigh ag brath ar cheist theagmhasach aithinte a chinneadh beidh dlínse ag an gcúirt sin ar an gceist sin.
Airteagal 27
Ní aithneofar breithiúnas:
1. |
má bhíonn an aithint sin contrártha don ord poiblí sa Stát ina n-iarrtar an aithint; |
2. |
más d'éagmais láithris a tugadh an breithiúnas, mura ndearnadh doiciméad tionscanta na n-imeachtaí, nó fógra ina dtaobh, a sheirbheáil go cui ar an gcosantóir in am trátha chun socrú a dhéanamh é féin a chosaint; |
3. |
má bhíonn an breithiúnas bunoscionn le breithiúnas a tugadh i ndíodpóid idir na páirtithe céanna sa Stát ina n-iarrtar an aithint; |
4. |
má rinne cúirt an Stáit inar tugadh an breithiúnas, d'fhonn teacht ar a breithiúnas, réamhcheist maidir le stádas nó le hinniúlacht dhlíthiúil daoine nádúrtha, le maoin-chearta de thoradh cóngais phósta, le huachtanna nó le comharbas, a chinneadh ar dhóigh atá contrártha le riail de dhlí idirnáisiúnta príobháideach an Stáit ina n-iarrtar an aithint, mura rud é gurb é an toradh céanna a thiocfadh de rialacha dlí idirnáisiúnta príobháideach an Stáit sin a chur chun feidhme. |
Airteagal 28
Ina theannta sin, ni aithneofar breithiúnas má bhíonn sé contrártha le forálacha alt 3, 4 nó 5 de Theideal II, ná i gcás dá bhforáiltear in Airteagal 59.
Nuair a bheidh na forais dlínse a luaitear sa mhír roimhe seo faoi bhreithniú aige nó aici, beidh an t-údarás nó an chúirt chun a ndearnadh an t-iarratas faoi cheangal ag na cinntí fíorais a ndearna cúirt an Stáit inar tugadh an breithiúnas a dlínse a bhunú orthu.
Faoi réir forálacha na chéad mhíre, ní féidir dlínse chúirt an Stáit inar tugadh an breithiúnas a athbhreithniú; nó bheidh an fhoráil i dtaobh ord poiblí dá dtagraítear in Airteagal 27 (1) inchurtha chun feidhme ar na rialacha maidir le dlínse.
Airteagal 29
Ní féidir i gcás ar bith breithiúnas coigríche a aithbhreithniú ó thaobh a shubstainte.
Airteagal 30
Féadfaidh cúirt i Stát Conarthach ar a n-iarrfar aithint bhreithiúnais a tugadh i Stát Conarthach eile bac a chur ar na himeachtaí má taisceadh gnáthachomharc i gcoinne an bhreithiúnais sin.
Roinn 2
Forghníomhú
Airteagal 31
Déanfar breithiúnas a tugadh i Stát Conarthach agus is infhorghníomhaithe sa Stát sin a fhorghníomhú i Stát Conarthach eile nuair a bheidh, ar iarratas ó aon pháirtí leasmhar, ordú a fhorghníomhaithe eisithe sa Stát eile sin.
Airteagal 32
Is chucu seo a bheidh an t-iarratas le déanamh:
— |
sa Bheilg, an „tribunal première instance” nó an „rechtbank van eerste aanleg”, |
— |
i bPoblacht Chónaidhme na Gearmáine, uachtarán dlísheomra den „Landgericht”, |
— |
sa Fhrainc, uachtarán an „tribunal de grande instance”, |
— |
san Iodáil, an „corte d'appello”, |
— |
i Lucsamburg, uachtarán an „tribunal d'arrondissement”, |
— |
san Ísiltír, uachtarán an „Arrondissementsrechtbank”. |
Cinnfear dlínse cúirteanna áitiúla de réir na háite a bhfuil sainchónaí ar an bpáirtí a n-iarrtar forghníomhú ina choinne. Mura bhfuil sainchónaí air sa Stát a n-iarrtar an forghníomhú ann, cinnfear í de réir áit an fhorghníomhaithe.
Airteagal 33
Is de réir dlí an Stáit a n-iarrtar forghníomhú ann a rialófár an nós imeachta maidir leis an iarratas a thaisceadh.
Ní foláir don iarratasóir seoladh a thabhairt le haghaidh seirbheála próise i limistéar dlínse na cúirte chun a ndéantar an t-iarratas. Ach más rud é nach bhforálann dlí an Stáit a n-iarrtar forghníomhú ann seoladh mar sin a bheith le tabhairt, ceapfaidh an t-iarratasóir ionadai ad litem.
Ní foláir na doiciméid a luaitear in Airteagail 46 agus 47 a bheith i gceangal leis an iarratas.
Airteagal 34
Tabharfaidh an chúirt chun a ndéantar an t-iarratas a breith ar an iarratas gan mhoill; agus ní fhéadfaidh an pairti a n-iarrtar forghníomhú ina choinne aon aighneachtai a dhéanamh maidir leis an iarratas ag an gcéim seo de na himeachtaí.
Ní féidir diúltú don iarratas ach ar chúis dá bhforáiltear in Airteagail 27 agus 28.
Ní féidir i gcás ar bith an breithiúnas coigríche a athbhreithniú ó thaobh a shubstainte.
Airteagal 35
Déanfaidh oifigeach iomchuí na cúirte, gan mhoill, an bhreith a tugadh ar an iarratas a chur in iúl don iarratasóir, de réir an nós imeachta a leagadh síos le dlí an Stáit a n-iarrtar forghníomhú ann.
Airteagal 36
Má údaraítear forghníomhú, féadfaidh an páirti ar iarradh forghníomhú ina choinne achomharc a dhéanamh i gcoinne na breithe laistigh de mhí ó lá a seirbheála.
Má tá sainchónaí ar an bpáirtí sin i Stát Conarthach seachas an ceann inar tugadh an bhreith a d'údaraigh forghníomhú, beidh tréimhse dhá mhí ann le haghaidh achomhairc agus rithfidh sí ó lá na seirbheála, air féin go pearsanta nó ag a ionad cónaithe. Ní féidir cur leis an tréimhse sin mar gheall ar fhad slí ó bhaile.
Airteagal 37
Beidh achomharc i gcoinne breithe a d'údaraigh forghníomhú le taisceadh, de réir rialacha an nós imeachta i gcás ábhar cointinneach:
— |
sa Bheilg, sa „tribunal de première instance” nó sa „rechtbank van eerste aanleg”, |
— |
i bPoblacht Chónaidhme na Gearmáine, san „Oberlandesgericht”, |
— |
sa Fhrainc, sa „cour d'appel”, |
— |
san Iodáil, sa „corte d'appello”, |
— |
i Lucsamburg, sa „Cour supérieure de Justice” ina suí di mar chúirt achomhairc shibhialta, |
— |
san Isiltir, san „Arrondissementsrechtbank”. |
Ní féidir an breithiúnas a tugadh ar an achomharc a chonspóid ach amháin tri chomharc „en cassation” nó, i bPoblacht Chónaidhme na Gearmáine, trí Rechtsbeschwerde.
Airteagal 38
Féadfaidh an chúirt ar tugadh an t-achomharc faoin gcéad mhír d'Airteagal 37 ós a comhair, má iarrann an t-achomharcóir é, bac a chur leis na himeachtaí i gcás gnáthachomharc i gcoinne an bhreithiúnais a bheith taiscthe sa Stát inar tugadh an breithiúnas, nó mura bhfuil an tréimhse le haghaidh achomhairc den sórt sin dulta in éag fós; sa chás deiridh sin, féadfaidh an chúirt a shonrú cad é an tréimhse le haghaidh achomharc den sórt sin a thaisceadh.
Féadfaidh an chúirt freisin é a chur de choinníoll leis an bhforghníomhú go dtabharfar don chúirt cibé urrús a chinnfidh sí.
Airteagal 39
Le linn na tréimhse a shonraítear le haghaidh achomhairc de bhun Airteagal 36 agus go dtí go mbeidh breith tugtha ar aon achomharc den sórt sin, ní féidir a dhéanamh maidir leis an bhforghníomhú ach amháin bearta cosanta in aghaidh maoin an pháirtí a n-iarrtar forghníomhú ina choinne.
Gabhfaidh údarás chun aon bhearta cosanta den sórt sin a ghlacadh leis an mbreith a údaróidh forghníomhú.
Airteagal 40
Má dhiúltaítear don iarratas ar fhorghníomhú, féadfaidh an t-iarratasóir achomharc a dhéanamh:
— |
sa Bheilg, chuig an „cour d'appel” nó an „hof van beroep”; |
— |
i bPoblacht Chónaidhme na Gearmáine, chuig an „Oberlandesgericht”; |
— |
sa Fhrainc, chuig an „cour d'appel”; |
— |
san Iodáil, chuig an „corte d'appello”; |
— |
i Lucsamburg, chun an „Cour supérieure de Justice” ina suí di mar chúirt achomhairc shibhialta; |
— |
san Ísiltír, chun an „Gerechtshof”. |
Cuirfear toghairm ar an bpáirtí a n-iarrtar forghníomhú ina choinne á cheangal air láithriú os comhair na cúirte achomhairc. Mura láithreoidh, sé, beidh forálacha an dara agus an tríú mír d'Airteagal 20 infheidhme, fiú mura bhfuil sainchónaí air in aon cheann de na Stáit Chonarthacha.
Airteagal 41
Ni féidir breithiúnas a tugadh ar achomharc dá bhforáiltear in Airteagal 40 a chonspóid ach amháin trí achomhárc „en cassatiorí” nó, i bPoblacht Chónaidhme na Gearmáine, trí „Rechtsbeschwerde”.
Airteagal 42
Má bhíonn breithiúnas coigríche tugtha i leith ábhar éagsúil agus nach féidir forghníomhú a údarú ina dtaobh go léir, déanfaidh an chúirt forghníomhú a údarú i gcás ábhair amháin nó níos mó díobh.
Féadfaidh iarratasóir forghníomhú páirteach ar bhreithiúnas a iarraidh.
Airteagal 43
Ni fhéadfar breithiúnas coigríche a d'ordaigh, íocaíoch phionósach thréimhsiúil a fhorghníomhú sa Stát a n-iarrtar forghníomhú ann mura mbeidh méad na híocaíochta arna chinneadh go críochnaitheach ag cúirteanna an Stáit inar tugadh an breithiúnas.
Airteagal 44
Iarratasóir dar deonaíodh cabhair dhlíthiúil sa Stát inar tugadh an breithiúnas, tairbheoidh sé de chabhair dhlíthiúil f reisin, gan a chás a athscrúdú, sna nósanna imeachta dá bhforáiltear in Airteagal 32 go 35.
Airteagal 45
Ní féidir urrús, banna ná taisce, de chineál ar bith, a éileamh ar pháirtí a iarrfaidh forghníomhú i Stát Conarthach amháin ar bhreithiúnas a tugadh i Stát Conarthach eile ar an bhforas gur náisiúnach eachtrach é ná ar an bhforas nach bhfuil sainchónaí ná gnáthchónaí air sa Stát a n-iarrtar na forghníomhú ann.
Róinn 3
Forálacha comhchoiteanna
Airteagal 46
Dlífidh páirtí a iarrfaidh aithint nó forghníomhú ar bhreithiúnas na nithe seo a leanas a thabhairt ar aird:
1. |
cóip den bhreithiúnas a shásóidh na coinníollacha is gá chun a barántúlacht a shuíomh; |
2. |
i gcás breithiúnas mainneachtana, an chóip bhunaidh nó cóip dhílis dheimhnithe den doiciméad á shuíomh gur seirbheáladh doiciméad tionscanta na n-imeachtaí ar an bpáirtí mainneachtnach. |
Airteagal 47
Dlífidh páirtí a iarrfaidh forghníomhú na nithe seo a leanas a thabhairt ar aird f reisin:
1. |
doiciméid á shuíomh go bhfuil an breithiúnas infhorghníomhaithe, agus gur seirbheáladh é, de réir dlí an Stáit inar tugadh an breithiúnas; |
2. |
más cui, doiciméad á thaispeáint go bhfuil cabhair dhlíthiúil á fáil ag an iarratasóir sa Stát inar tugadh an breithiúnas. |
Airteagal 48
Mura dtugtar ar aird na doiciméid a luaitear in Airteagail 46 (2) agus 47 (2), féadfaidh an chúirt tréimhse a shonrú chun iad a thabhairt ar aird, nó glacadh le doiciméid chomhionanna, nó déanamh d'éagmais na ndoiciméad má mheasann sí go bhfuil a sáith faisnéise os a comhair.
Déanfar aistriúchán ar na doiciméid a thabhairt ar aird má éilíonn an chúirt é; ní foláir an t-aistriúchán a bheith deimhnithe ag duine atá cáilithe chuige sin i gceann de na Stáit Chonarthacha.
Airteagal 49
Ní gá aon dlíthiúilíocht ná aon fhoirmiúlacht dá samhail i leith na ndoiciméad a luaitear in Airteagail 46 nó 47 nó sa dara mír d'Airteagal 48, ná i leith doiciméad ag ceapadh ionadaí ad litem.
TEIDEAL IV
IONSTRAIMÍ BARÁNTÚLA AGUS SOCRAÍOCHTAÍ CÚIRTE
Airteagal 50
Doiciméad a tarraingíodh suas go foirmiúil nó a cláraíodh mar ionstraim bharántúil agus is infhorghníomhaithe i Stát Conarthach amháin, déanfar, ama iarraidh sin de réir an nós imeachta dá bhforáiltear in Airteagal 31 et seg. ordú a fhorghníomhaithe a eisiúint i Stát Conarthach eile. Ní féidir diúltú don iarratas ach amháin i gcás forghníomhú na hionstraime a bheith contrártha don ord poiblí sa Stát a n-iarrtar forghníomhú ann.
Ní foláir an ionstraim a thabharfar ar aird a bheith de réir na gcoinníollacha is gá chun a bharántúlacht i Stát a tionscanta a shuíomh.
Beidh feidhm le forálacha Roinn 3 de Theideal III de réir mar is cuí.
Airteagal 51
Socraíocht ar tugadh formheas uirthi sa chúirt i gcúrsa imeachtaí agus is infhorghníomhaithe sa Stát inar tugadh i gcrích í féadfar í a fhorghníomhú sa Stát a n-iarrtar forghníomhú ann, faoi na coinníollacha céanna le hionstraimí barántúla.
TEIDEAL V
FORÁLACHA GINEARÁLTA
Airteagal 52
Chun a chinneadh an bhfuil sainchónaí ar pháirtí i Stát Conarthach ar tugadh ábhar os comhair a chúirteanna, cuirfidh an chúirt a dlí inmheánach chun feidhme.
Mura bhfuil sainchonaí ar pháirtí sa Stát ar tugadh an t-ábhar os comhair a chúirteanna, déanfaidh an chúirt, chun a chinneadh an bhfuil sainchonaí i Stát Conarthach eile ar an bpáirtí, dlí an Stáit sin a chur chun feidhme.
Déanfar sainchonaí páirtí a chinneadh, áfach, de réir a dhlí náisiúnta féin más rud é, de réir an dli sin, go mbraitheann a shainchónaí ar shainchónaí duine eile nó ar an áit a bhfuil suíomh údaráis.
Airteagal 53
Chun críocha an Choinbhinsiúin seo, measfar sainchonaí a bheith ar chuideachta nó ar dhuine dlítheanach nó ar chomhlachas de dhaoine nádúrtha nó dlítheanacha san áit a bhfuil a suíomh. Ach chun an suíomh sin a chinneadh cuirfidh an chúirt rialacha a dlí idirnáisiúnta phríobháidigh chun feidhme.
TEIDEAL VI
FORÁLACHA IDIRTHRÉIMHSEACHA
Airteagal 54
Ní bhainfidh forálacha an Choinbhinsiúin seo ach le himeachtaí dlíthiúla a thionscnófar agus le doiciméid a tharraingeofar suas go foirmiúil nó a chlárófar mar ionstraimí barántúla tar éis a theachta i bhfeidhm.
Déanfar, áfach, breithiúnais a thabharfar tar éis dáta an Choinbhinsiúin seo a theacht i bhfeidhm, i gcás imeachtaí a tionscnaíodh roimh an dáta sin, a aithint agus a fhorghníomhú de réir forálacha Theideal III má bhí dlírise bunaithe ar rialacha i gcomhréir leis na rialacha dá bhforáiltear i dTeideal II den Choinbhinsiún seo nó i gcoinbhinsiún a tugadh i gcrích idir an Stát tionscnaimh agus an Stát chun a ndéantar an t-iarratas agus a raibh feidhm aige nuair a tionscnaíodh na himeachtaí.
TEIDEAL VII
GAOL LE COINBHINSIÚIN EILE
Airteagal 55
Faoi réir forálacha an dara mír d'Airteagal 54, agus Airteagal 56, gabhfaidh an Coinbhinsiún seo, i gcás na Stát is páirtithe ann, ionad na gCoinbhinsiún seo a leanas a tugadh i gcrích idir dhá cheann nó níos mó díobh:
— |
an Coinbhinsiún idir an Bheilg agus an Fhrainc ar dhlínse agus ar bhailíocht agus forghníomhú breithiúnas, dámhachtaintí eadrána agus ionstraimí barántúla, a síníodh i bPáras an 8 Iúil 1899, |
— |
an Coinbhinsiún idir an Bheilg agus an Ísiltír ar dhlínse, ar fhéimheacht, agus ar bhailíocht agus forghníomhú breithiúnas, dámhachtaintí eadrána agus ionstraimí barántúla, a síníodh sa Bhruiséil an 28 Márta 1925, |
— |
an Coinbhinsiún idir an Fhrainc agus an Iodáil ar fhorghníomhú breithiúnas in ábhair shibhialta agus tráchtála, a síníodh sa Róimh an 3 Meitheamh 1930, |
— |
an Coinbhinsiún idir an Ghearmáin agus an Iodáil ar aithint agus forghníomhú breithiúnas in ábhair shibhialta agus tráchtála, a síníodh sa Róimh an 9 Márta 1936, |
— |
an Coinbhinsiún idir Poblacht Chónaidhme na Gearmáine agus Ríocht na Beilge ar aithint agus forghníomhú breithiúnas, dámhachtaintí eadrána agus ionstraimí barántúla go cómhalartach in ábhair shibhialta agus tráchtála, a síníodh in Bonn an 30 Meitheamh 1958, |
— |
an Coinbhinsiún idir Ríocht na hÍsiltíre agus Poblacht na hIodáile ar aithint agus forghníomhú breithiúnas in ábhair shibhialta agus tráchtála, a síníodh sa Róimh an 17 Aibreán 1959, |
— |
an Coinbhinsiún idir Ríocht na Beilge agus Poblacht na hIodáile ar aithint agus forghníomhú breithiúnas agus ionstraimí infhorghníomhaithe eile in ábhair shibhialta agus tráchtála, a síníodh sa Róimh an 6 Aibreán 1962, |
— |
an Coinbhinsiún idir Ríocht na hÍsiltíre agus Poblacht Chónaidhme na Gearmáine ar aithint agus forghníomhú breithiúnas agus ionstraimí infhorghníomhaithe eile go cómhalartach in ábhair shibhialta agus tráchtála a síníodh sa Háig an 30 Lúnasa 1962, |
agus, sa mhéid go bhfuil sé i bhfeidhm,
— |
an Conradh idir an Bheilg, an Ísiltír agus Lucsamburg ar dhlírise, ar fhéimheacht, agus ar bhailíocht agus forghníomhú breithiúnas, dámhachtaintí eadrána agus ionstraimí barántúla a síníodh sa Bhruiséil an 24 Samhain 1961. |
Airteagal 56
Leanfaidh an Conradh agus na Coinbhinsiúin a luaitear in Airteagal 55 ďéifeacht a bheith acu maidir le hábhair nach mbaineann an Coinbhinsiún seo leo.
Leanfaidh siad ďéifeacht a bheith acu i leith breithiúnas a tugadh agus ionstraimí barántúla a tarraingíodh suas go foirmiúil nó a cláraíodh mar ionstraimí barántúla roimh theacht i bhfeidhm don Choinbhinsiún seo.
Airteagal 57
Ní dhéanfaidh an Coinbhinsiún seo difear d'aon choinbhinsiúin a bhfuil nó a mbeidh na Stáit Chonarthacha ina bpáirtithe iontu agus, i ndáil le hábhair áirithe, a rialaíonn dlínse agus aithint agus forghníomhú bhreithiúnas.
Airteagal 58
Ní dhéanfaidh an Coihbinsiún seo difear do na cearta a deonaíodh do náisiúnaigh Eilvéiseacha leis an gCoinbhinsiún a tugadh i gcrích an 15 Meitheamh 1869 idir, an Fhrainc agus Cónaidhm na hEilvéise ar dhlínse agus ar fhorgníomhú breithiúnas in ábhair shibialta.
Airteagal 59
Ní choiscfidh an Coinbhinsiún seo ar Stát Conarthach a ghabháil d'oibleagáid air féin i leith tríú Stát, i gcoinbhinsiún um aithint agus forghníomhú breithiúnas, gan breithiúnais a aithint a tugadh i Stáit Chonarthacha eile i gcoinne cosantóirí a raibh sainchónaí nó ngáthchónaí orthu sa tríú Stát más rud é, i gcásanna dá bhforáiltear in Airteagal 4, nárbh fhéidir an breithiúnas a bhunú ach amháin ar fhoras dlínse a shonraítear sa dara mír d'Airteagal 3.
TEIDEAL VIII
FORÁLACHA CRÍOCHNAITHEACHA
Airteagal 60
Bainfidh an Coinbhinsiún seo le críocha Eorpacha na Stát Conarthach, leis na Ranna Francacha thar lear agus leis na críocha Francacha thar lear.
Féadfaidh Ríocht na hÍsiltíre a dhearbhú, tráth an Choinbinsiúin seo a shínú nó a dhaingniú nó tráth ar bith ina dhiaidh sin, tri fhógra a thabairt d'Ard-Rúnaí Chomhairle na gComhphobal Eorpach, go mbainfidh an Coinbhinsiún seo le Suranam agus le hAintillí na hlsiltire. Mura ndéantar dearbhú mar sin i leith Aintillí na hÍsiltíre, measfar i gcás imeachtaí a bheidh ar bun i gcríoch Eorpach na Ríochta, de bhítin achomharc „en cassation” i gcoinne breithiúnas ó chúirt in Aintillí na hÍsiltíre na himeachtaí sin a bheith ar bun sa chúirt deiridh sin.
Airteagal 61
Déanfaidh Stáit a shínithe daingniú, ar an gCoinbhinsiún seo. Taiscfear na hionstraimí daingniúcháin le hArd-Rúnai Chomhairle na gComhphobal Eorpach.
Airteagal 62
Tiocfaidh an Coinbhinsiún seo a bhfeidhm an chéad lá den tríú mi i ndiaidh taisceadh na hionstraime daingniúcháin ag an gceaan is déanaí de Stáit a shínithe a dhéanfaidh an taisceadh sin.
Airteagal 63
Aithníonn na Stáit Chonarthacha go ndlífidh aon Stát a thiocfaidh chun bheith ina chomhalta de Chomhphobal Eacnamaíochta na hEorpa glacadh leis an gCoinbhinsiún seo mar bhonn do na caibidlí is gá idir na Stáit Chonarthacha agus an Stát sin chun a áirithint go bhfeidhmeofar an fhomhír dheireanach d'Airteagal 220 den Chonradh ag bunú Chomhphobal Eacnamaíochta na hEorpa.
Is féidir na hoiriúnuithe is gá a bheith ina n-ábhar do choinbhinsiún speisialta idir na Stáit Chonarthacha de pháirt agus an Ballstát nua den pháirt eile.
Airteagal 64
Cuirfidh Ard-Rúnaí Chomhairle na gComhphobal Eorpach in iúl do na Stáit a shíneoidh an Coinbhinsiún seo:
(a) |
taisceadh gach ionstraime daingniúcháin; |
(b) |
dáta an Choinbhinsiúin seo a theacht i bhfeidhm; |
(c) |
aon dearbhú a fuarthas de bhun an dara mír ďAirteagal 60; |
(d) |
aon dearbhú a fuarthas de bhun Airteagal IV den Phrótacal; |
(e) |
aon téacsanna a fuarthas de bhun Airteagal VI den Phrótacal. |
Airteagal 65
Is cuid dhílis den Choinbhinsiún seo an Prótacal atá curtha i gceangal leis de chomhthoil na Stát Conarthach.
Airteagal 66
Tá an Coinbhinsiún seo tugtha i gcrích go ceann tréimhse gan teorainn.
Airteagal 67
Féadfaidh Stát Conarthach ar bith athbhreithniú ar an gCoinbhinsiún seo a iarraidh. Sa chás sin, comórfaidh Uachtarán Chomhairle na gComhphobal Eorpach comhdháil lena athbreithniú.
Airteagal 68
Tarraingíodh an Coinbhinsiún seo suas i scríbhinn bhunaidh amháin sa Fhraincis, sa Ghearmáinis, san Iodáilis agus san Ollainnis, agus comhúdarás ag gach ceann de na ceithre théacs; taiscfear é i gcartlann Rúnaíocht Chomhairle na gComhphobal Eorpach, agus cuirfidh an tArd-Rúnaí cóip dheimhnithe chuig Rialtas gach ceann de Stáit a shínithe.
Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an gCoinbhinsiún seo.
Arna dhéanamh sa Bhruiséil, an seachtú lá is fiche de Mheán Fómhair sa bhliain míle naoi gcéad seasca a hocht.
Thar ceann a Shoilse Rí na mBeilgeach,
Pierre HARMEL
Thar ceann Uachtarán Phoblacht Chónaidhme na Gearmáine,
Willy BRANDT
Thar ceann Uachtarán Phoblacht na Fraince,
Michel DEBRÉ
Thar ceann Uachtarán Phoblacht na hIodáile,
Giuseppe MEDICI
Thar ceann a Mhórgacht Ríoga Ard-Diúc Lucsamburg,
Pierre GRÉGOIRE
Thar ceann a Soilse Banríon na hÍsiltíre,
J.M.A.H. LUNS
PROTACAL
Tá na hArdpháirtithe Conarthacha tar éis comhaontú ar na forálacha seo a leanas, a chuirfear i gceangal leis an gCoinbhinsiún:
Airteagal I
Aon duine ina shainchónaí i Lucsamburg a agrófar i gcúirt Stáit Chonarthaigh eile de bhun Airteagal 5 (1), féadfaidh sé diúltú géilleadh do dhlínse na cúirte sin. Mura dtaifeadfaidh an cosantóir láithreas, dearbhóidh an chúirt, as a treoir féin, nach bhfuil dlínse aici.
Beidh comhaontú chun dlínse a thabhairt, de réir brí Airteagal 17, gan bailíocht i leith duine ina shainchónaí i Lucsamburg murar aontaigh an duine sin leis go sainráite agus go speisialta.
Airteagal II
Gan dochar ďaon fhorálacha níos fabhraí i ndlíthe náisiúnta, má bhíonn daoine a bhfuil sainchónaí orthu i Stát Conarthtach á n-ionchúiseamh mar gheall ar chion neamhthoiliúil i gcúirteanna coiriúla Stáit Chonarthaigh eile nach náisiúnaigh dá chuid iad, féadfaidh daoine atá cáilithe chuige sin feidhmiú ar a son lena gcosaint, fiú gan iad a bheith i láthair go pearsanta.
Ach féadfaidh an chúirt ar tugadh an t-ábhar os a comhair a ordú do dhuine láithriú go pearsanta; mura ndearnadh láithriú níl sé riachtanach aithint a thabhairt ná forghníomhú a dhéanamh sna Stáit Chonarthacha eile ar bhreithiúnas a tugadh sa chaingean shibhialta gan caoi a bheith ag an duine a cúisíodh socrú a dhéanamh chun é féin a chosaint.
Airteagal III
In imeachtaí chun ordú forghníomhaithe a eisiúint, ní dhéanfar muirear, dleacht ná cáin ar bith, arna ríomh de réir luach an ábhair i saincheist, a thobhach sa Stát a n-iarrtar an forghníomhú ann.
Airteagal IV
Doiciméid dhlíthiúla nó seachdhlíthiúla a tarraingíodh suas i Stát Conarthach amháin agus a dhlífear a sheirbheáil ar dhaoine i Stát Conarthach eile, tarchuirfear iad de réir an nós imeachta dá bhforáiltear sna coinbhinsiúin agus sna comhaontuithe a cuireadh i gcrích idir na Stáit Chonarthacha.
Mura ndéanfaidh an Stát a bhfuil siad le seirbheáil ann agóid ina choinne sin trí dhearbhú d'Ardrúnaí Chomhairle na gComhphobal Eorpach, is féidir freisin d'oifigigh phoiblí iomchuí an Stáit inar tarraingíodh suas an doiciméad é a chur go díreach chuig oifigigh phoiblí iomchuí an Stáit ina bhfuil seolaí an doiciméid le fáil. Sa chás sin, déanfaidh oifigeach Stát a thionscanta cóip den doiciméad a chur chuig an oifigeach de chuid an Stáit chun a ndéantar an t-iarratas a bhfuil údarás aige í a chur ar aghaidh chuig an seolaí. Guirfear an doiciméad ar aghaidh ar an modh a shonraítear le dlí an Stáit chun a ndéantar an t-iarratas. Dearbhófar go ndearnadh amhlaidh i ndeimhniú a chuirfear go díreach go dtí oifigeach Stát a thionscanta.
Airteagal V
I bPoblacht Chónaidhme na Gearmáine ní féidir feidhm a bhaint as an dlinse a shonraítear in Airteagal 6 (2) agus in Airteagal 10 i gcaingne ar bharántas nó ar ráthaíocht nó in aon imeachtaí eile tríú páirtí. Sa Stát sin, féadfar aon duine ina shainchónaí i Stát Conarthach eile a agairt sna cúirteanna de bhun Airteagail 68, 72, 73 agus 74 de chód na nós imeachta shibhialta (Zivilprozeßordnung) maidir le fógraí tríú páirti.
Déanfar breithiúnais a tugadh sna Stáit Chonarthacha eile de bhua Airteagal 6 (2) nó Airteagal 10 a aithint agus a fhorghníomhú i bPoblacht Chónaidhme na Gearmáine de réir Theideal III. Aithneofar mar an gcéanna sna Stáit Chonarthacha eile aon éifeachtaí a bheadh ag breithiúnais a tugadh sa Stát sin ar thríú páirtithe, de bhun Airteagail 68, 72, 73 agus 74 de chód na nós imeachta shibhialta (Zivilprozeßordnung) a chur chun feidhme.
Airteagal VI
Cuirfidh an Stáit Chonarthacha in iúil d'Ardrúnaí Chomhairle na gComhphobal Eorpach téacsanna aon fhorálacha ina ndlíthe a dhéanann leasú ar na hairteagail sin dá ndlíthe a luaitear sa Choinbhinsiún nó ar liosta na gcúirteanna a shonraítear i Roinn 2 de Theideal III den Choinbhinsiún.
Dá fhianú sin chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an bPrótacal seo.
Arna dhéanamh sa Bhruiséil an seachtú lá is fiche de Mheán Fómhair sa bhliain míle naoi gcéad seasca a hocht.
Thar ceann a Shoilse Rí na mBeilgeach,
Pierre HARMEL
Thar ceann Uachtarán Phoblacht Chónaidhme na Gearmáine,
Willy BRANDT
Thar ceann Uachtarán Phoblacht na Fraince,
Michel DEBRÉ
Thar ceann Uachtarán Phoblacht na hIodáile,
Guiseppe MEDICI
Thar ceann a Mhórgacht Ríoga Ard-Diúc Lucsamburg,
Pierre GRÉGOIRE
Thar ceann a Soilse Banríon na hÍsiltíre,
J.M.A.H. LUNS
DEARBHÚ GOMHPHÁIRTEACH
Tá Rialtais Ríocht na Beilge, Phoblacht Chónaidhme na Gearmáine, Phoblacht na Fraince, Phoblacht ha hIodáile, Ard-Diúiceacht Lucsamburg agus Ríocht na hÍsiltíre,
Tráth sínithe an Choinbhinsiúin ar Dhlínse agus ar Fhorghníomhú Breithiúnas in Ábhair Shibhialta agus Tráchtála,
Ós mian leo a áirithint go geuirfear an Coinbhinsiún chun feidhme chomh héifeachtach agus is féidir;
Ós é a miangas nach mbeadh difríochtaí léiriúcháin ag baint óna éifeacht aontach;
Á aithint dóibh go bhféadfadh éileamh ar dhlínse agus séanadh ar dhlínse teacht i gceist i bhfeidhmiú an Choinbhinsiúin;
Ag dearbhú a bhfonnmhaireachta:
1. |
chun staidéar a dhéanamh ar na ceisteanna sin agus go háirithe chun féachaint arbh fhéidir dlínse in ábhair áirithe a thabhairt do Chúirt Bhreithiúnais na gComhphobal Eorpach agus, más gá, chun comhaontú dá réir sin a chur i gcrích; |
2. |
chun cruinnithe idir a n-ionadaithe a thionól go tráthrialta. |
Dá fhianú sin chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an Dearbhú Comhpháirteach seo.
Arna dhéanamh sa Bhruiséil an seachtú lá is fiche seo de Mheán Fómhair sa bhliain míle naoi gcéad seasca a hocht.
Pierre HARMEL
Willy BRANDT
Michel DEBRÉ
Giuseppe MEDICI
Pierre GRÉGOIRE
J.M.A.H. LUNS
PRÓTACAL
ar léiriú ag an gCúirt Bhreithiúnais ar Choinbhinsiún 27 Meán Fómhair 1968 ar dhlínse agus ar fhorghníomhú breithiúnas in ábhair shibhialta agus traditala
TÁ NA hARDPHÁIRTITHE CONARTHACHA SA CHONRADH AG -BUNÚ CHOMHPHOBAL EACNAMAÍOCHTA NA hEORPA,
Ag féachaint dóibh don Dearbhú atá i gceangal leis an gCoinbhinsiún ar dhlínse agus ar fhorghníomhú breithiúnas in ábhair shibhialta agus tráchtála, a síníodh sa Bhruiséil an 27 Meán Fómhair 1968,
A SHOILSE RÍ NA mBEILGEACH:
M. Alfons VRANCKX,
Aire Dlí agus Cirt;
UACHTARÁN PHOBLACHT CHÓNAIDHME NA GEARMÁINE:
M. Gerhard JAHN,
Aire Dlí agus Cirt na Cónaidhme;
UACHTARÁN PHOBLACHT NA FRAINCE:
M. René PLEVEN,
Coimeádaí na Séalaí,
Aire Glí agus Cirt;
UACHTARÁN PHOBLACHT NA hIODÁILE:
M. Erminio PENNACCHINI,
Fo-Rúnaí Stáit san
Aireacht Dlí agus Cirt;
A MHORGACHT RÍOGA ARD-DIÚC LUCSAMBURG:
M. Eugène SCHAUS,
Aire Dlí agus Cirt
Leas-Uachtarán an Rialtais;
A SOILSE BANRÍON NA hÍSILTÍRE:
M. C.H.F. POLAK,
Aire Dlí agus Cirt;
COMHAONTÚ MAR A LEANAS:
Airteagal 1
Beidh dlínse ag Cúirt Bhreithiúnais na gComhphobal Eorpach chun rialú- a thabhairt i dtaobh léiriú an Choinbhinsiúin ar dhlínse agus ar fhorghníomhú breithiúnas in abhair shibhialta agus tráchtála agus an Phrótacail atá i gceangal leis an gCoinbhinsiúin sin, a síníodh sa Bhruiséil an 27 Meán Fómhair 1968, agus fós i dtaobh léiriú an Phrótacail seo.
Airteagal 2
Féadfaidh na cúirteanna seo a leanas a iarraidh ar an gCúirt Bhreithiúnais réamhrialú a thabhairt ar cheisteanna léiriúcháin:
1. |
sa Bheilg: la Cour de Cassation — het Hof van Cassatie
|
2. |
cúirteanna na Stát Conarthach ina suí dóibh i gcáil achomharcach; |
3. |
sna cásanna dá bhforáiltear in Airteagal 37 den Choinbhinsiún, na cúirteanna a luaitear san Airteagal sin. |
Airteagal 3
(1) Nuair a dhéanfar ceist i dtaobh léiriú an Choinbhinsiúin nó ionstraime eile dá luaitear in Airteagal 1 a tharraingt anuas i gcás a bheidh ar feitheamh os comhair cúirte dá luaitear in Airteagal 2 (1), iarrfaidh an chúirt sin ar an gCúirt Bhreithiúnais, má mheasann sí gur gá cinneadh ar an gceist ionas go bhféadfaidh sí breithiúnas a thabhairt, rialú a thabhairt ar an gceist sin.
(2) Má tharraingítear ceist mar sin anuas os comhair aon chúirte dá dtagraítear in Airteagal 2 (2) nó (3), féadfaidh an chúirt sin, ar na coinníollacha atá leagtha síos a mír (1), a iarraidh ar an gCúirt Bhreithiúnais rialú a thabhairt uirthi.
Airteagal 4
(1) Féadfaidh údarás inniúil Stáit Chonarthaigh a iarraidh ar an gCúirt Bhreithiúnais rialú a thabhairt ar cheist i dtaobh léiriú an Choinbhinsiúin nó i dtaobh léiriú ceann de na hionstraimí eile a luaitear in Airteagal 1 má bhíonn breithiúnais ó chúirteanna sa Stát sin ar neamhréir leis an léiriú a thug an Chúirt Bhreithiúnais nó a tugadh i mbreithiúnas ó chúirt de chuid Stáit Chonarthaidh eile a luaitear in Airteagal 2 (1) nó (2). Ní bhainfidh forálacha na míre seo ach le breithiúnais a bhfuil éifeacht res judicata leo.
(2) Ní dhéanfaidh an léiriú a dhéanfaidh an Chúirt Bhreithiúnais de bhun iarratais den sórt sin difear do na breithiúnais ba bhun leis an léiriú sin a iarraidh.
(3) Beidh Ionchúisitheoirí Ginearálta na gCúírteanna Uachtaracha Achomhairc sna Stáit Chonarthacha nó údarás ar bith eile a bheidh ainmnithe chuige sin ag Stát Conarthach, i dteideal rialú ar an léiriú a iarraidh ar an gCúirt Bhreithiúnais de réir mhír 1.
(4) Tabharfaidh Cláraitheoir na Cúirte Breithiúnais fógra faoin iarratas do na Stáit Chonarthacha, don Choimisiún agus do Chomhairle na gComhphobal Eorpach; beidh siadsan i dteideal ansin, laistigh de dhá mhí tar éis an fógra a fháil, sonruithe cáis nó tuairimí i scríbhinn a chur faoi bhráid na Cúirte.
(5) Ní fhéadfar aon táillí a thobhach ná aon chostais nó caiteachas a dhámhachtain i leith na n-imeachtaí dá bhforáiltear san Airteagal seo.
Airteagal 5
(1) Na forálacha sin den Chonradh ag bunú Chomhphobal Eacnamaíochta na hEorpa, agus na cinn sin den Phrótacal ar Reacht an Cúirte Breithiúnais atá i gceangal leis, is infheidhme nuair a iarrtar ar an gCúirt réamhrialú a thabhairt, beidh feidhm acu mar an gcéanna, ach amháin mar a bhforáiltear a mhalairt leis an bPrótacal seo, ar an nós imeachta maidir le léiriú an Choinbhinsiúin agus na n-ionstraimí eile a luaitear in Airteagal 1.
(2) Déanfar, más gá, Rialacha Nós Imeachta na Cúirte Breithiúnais a oiriúnú agus a chomhlánú de réir Airteagal 188 den Chonradh ag bunú Chomhphobal Eacnamaíochta na hEorpa.
Airteagal 6
Bainfidh an Prótacal seo le críocha Eorpacha na Stát Conarthach, leis na Ŗanna Francacha thar lear agus leis na críocha Francacha thar lear.
Féadfaidh Ríocht na hÍsiltíre a dhearbhú tráth an Phrótacail seo a shíniú nó a dhaingniú nó tráth ar bith ina dhiaidh sin, trí fhógra a thabhairt d'Ardrúnaí Chomhairle na gComhphobal Eorpach, go mbainfidh an Prótacal seo le Súranam agus le hAintillí na hÍsiltíre.
Airteagal 7
Déanfaidh Stáit a shínithe daingniú ar an gCoinbhinsiún seo. Taiscfear na hionstraimí daingniúcháin le hArdrúnaí Chomhairle na gComhphobal Eorpach.
Airteagal 8
Tiocfaidh an Prótacal seo i bhfeidhm an chéad lá den tríú mí i ndiaidh taisceadh na hionstraime daingniúcháin ag an gceann is déanaí de Stáit a shínithe a dhéanfaidh an taisceadh sin; ach ní thiocfaidh sé i bhfeidhm tráth is luaithe ná teacht i bhfeidhm Choinbhinsiún an 27 Meán Fómhair 1968 ar dhlínse agus ar fhorghníomhú breithiúnas in abhair shibhialta agus tráchtála.
Airteagal 9
Aithníonn na Stáit Chonarthacha go ndlífidh gach Stát a thiocfaidh chun bheith ina chomhalta de Chomhphobal Eacnamaíochta na hEorpa, agus a mbainfidh Airteagal 63 den Choinbhinsiún ar dhlínse agus ar fhorghníomhú breithiúnas in ábhair shibhialta agus tráchtála leis, glacadh le forálacha an Phrótacail seo, faoi réir cibé oiriúnuithe is gá.
Airteagal 10
Cuirfidh Ardrúnaí Chomhairle na gGomhphobal Eorpach in iúl do na Stáit a shíneoidh an Prótacal seo:
(a) |
taisceadh gach ionstraime daingniúcháin; |
(b) |
dáta an Phrótacail seo a theacht i bhfeidhm; |
(c) |
aon ainmniú a fuarthas de bhun Airteagal 4 (3); |
(d) |
aon dearbhú a fuarthas de bhun an dara mír d'Airteagal 6. |
Airteagal 11
Cuirfidh na Stáit Chonarthacha in iúl ď Ardrúnaí Chomhairle na gComhphobal Eorpach téacsanna aon fhorálacha ina ndlíthe a bheireann gur gá liosta na gcúirteanna in Airteagal 2 (1) a leasú.
Airteagal 12
Tá an Prótacal seo tugtha i gcrích go ceann tréimhse gan teorainn.
Airteagal 13
Féadfaidh Stát Conarthach ar bith athbhreithniú ar an bPrótacal seo a iarraidh. Sa chás sin comórfaidh Uachtarán Chomhairle na gGomhphobal Eorpach comhdháil lena athbhreitniú.
Airteagal 14
Tarraingíodh an Prótacal seo suas i scríbhinn bhunaidh amháin sa Fhraincis, sa Ghearmáinis, san Iodáilis agus san Ollainnis, agus comhúdarás ag gach ceann de na ceithre théacs; taiscfear é i gcartlann Rúnaíocht Chomhairle na gComhphobal Eorpach, agus cuirfidh an tArdrúnaí cóip dheimhnithe chuig Rialtas gach ceann Stáit a shínithe.
Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an bPrótacal seo.
Arna dhéanamh i Lucsamburg, an tríú lá seo de Mheitheamh sa bhliain míle naoi gcéad seachtó a haon.
Thar ceann a Shoilse Rí na mBeilgeach,
Alfons VRANCKX
Thar ceann Uachtarán Phoblacht Chónaidhme na Gearmáine
Gerhard JAHN
Thar ceann Uachtarán Phoblacht na Fraince,
René PLEVEN
Thar ceann Uachtarán Phoblacht na hlodáile,
Erminio PENNACCHINI
Thar ceann a Mhórgacht Ríoga Ard-Diúc Lucsamburg,
Eugène SCHAUS
Thar ceann a Soilse Banríon na hÍsiltíre,
C.H.F. POLAK
DEARBHÚ COMHPHÁIRTEACH
Tá rialtais Ríocht na Beilge, Phoblacht Chónaidhme na Gearmáine, Phoblacht na Fraince, Phoblacht na hIodáile, Ard-Diúceacht Lucsamburg agus Ríocht na hÍsiltíre,
Tráth sínithe an Phrótacail ar Léiriú ag an gCúirt Bhreithiúnais ar Choinbhinsiún an 27 Meán Fómhair 1968 ar dhlínse agus ar fhorghníomhú breithiúnas in ábhair shibhialta agus tráchtála;
Os mian leo a áirithint go gcuirfear forálacha an Phrótacail sin chun feidhme chomh héifeachtach agus leis an oiread comhionannais agus is féidir;
Ag dearbhú a bhfonnmhaircachta chun eagrú a thabhairt, i gcomhar leis an gCúirt Bhreithiúnais, ar mhalartú faisnéise i dtaobh na mbreithiúnas a bhéarfaidh na cúirteanna a luaitear in Airteagal 2 (1) den Phrótacal sin i bhfeidhmiú Choinbhinsiún agus Phrótacal an 27 Meán Fómhair 1968.
Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an Dearbhú Comhpháirteach seo.
Arna dhéanamh i Lucsamburg, an tríú lá seo de Mheitheamh sa bhliain míle naoi gcéad seachtó a haon.
Thar ceann a Shoilse Rí na mBeilgeach,
Alfons VRANCKX
Thar ceann Uachtarán Phoblacht Chónaidhme na Gearmáine,
Gerhard JAHN
Thar ceann Uachtarán Phoblacht na Fraince,
René PLEVEN
Thar ceann Uachtarán Phoblacht na hIodáile,
Erminio PENNACCHINI
Thar ceann a Mhórgacht Ríoga Ard-Diúc Lucsamburg,
Eugène SCHAUS
Thar ceann a Soilse Banríon na hÍsiltíre,
C.H.F. POLAK
DECLARAȚIE COMUNĂ
REPREZENTANȚII GUVERNELOR STATELOR MEMBRE ALE COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE, REUNIȚI ÎN CADRUL CONSILIULUI,
Dorind să se asigure că, în spiritul Convenției din 27 septembrie 1968, ar trebui în mod egal, să se asigure, în măsura posibilului, competența judiciară uniformă în materie maritimă,
Având în vedere că convenția internațională pentru unificarea anumitor reguli asupra sechestrului asigurator de nave maritime, semnată la Bruxelles, la 10 mai 1952, include dispoziții privind competența judiciară,
Având în vedere că statele membre nu sunt parte la convenția menționată anterior,
Exprimându-și dorința ca statele membre care sunt state de coastă și care nu au devenit încă părți la convenția din 10 mai 1952 ar trebui să devină cât mai repede posibil.
Udfærdiget i Luxembourg, den niende oktober nitten hundrede og otteoghalvfjerds.
Geschehen zu Luxemburg am neunten Oktober neunzehnhundertachtundsiebzig.
Done at Luxembourg on the ninth day of October in the year one thousand nine hundred and seventy-eight.
Fait à Luxembourg, le neuf octobre mil neuf cent soixante-dix-huit.
Arna dhéanamh i Lucsamburg, an naoú lá de Dheireadh Fómhair sa bhliain míle naoi gcéad seachtó a hocht.
Fatto a Lussemburgo, addì nove ottobre millenovecentosettantotto.
Gedaan te Luxemburg, de negende oktober negentienhonderd achtenzeventig.
Pour Sa Majesté le roi des Belges
Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen
For Hendes Majestæt Danmarks Dronning
Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland
Pour le président de la République française
Thar ceann Uachtarán na hÉireann
Per il presidente della Repubblica italiana
Pour Son Altesse Royale le grand-duc de Luxembourg
Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden
For Her Majesty the Queen of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland
CONVENȚIE
privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (1)
PREAMBUL
ÎNALTELE PĂRȚI CONTRACTANTE LA TRATATUL DE INSTITUIRE A COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,
Dorind să pună în aplicare dispozițiile articolului 220 din tratatul menționat, în temeiul căruia s-au angajat să asigure simplificarea formalităților necesare pentru recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești,
Preocupate să întărească în Comunitate protecția juridică a persoanelor care sunt stabilite aici,
Întrucât este important să se stabilească în acest scop competența instanțelor lor în cadrul ordinii (juridice) internaționale, să se faciliteze recunoașterea și instituirea unei proceduri rapide pentru a se asigura executarea hotărârilor, precum și a actelor autentice și a tranzacțiilor judiciare,
MAJESTATEA SA REGELE BELGIEI, pe:
Dl Pierre HARMEL,
Ministrul Afacerilor Externe;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FEDERALE GERMANIA, pe:
Dl Willy BRANDT,
Vicecancelar,
Ministrul Afacerilor Externe;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FRANCEZE, pe:
Dl Michel DEBRÉ,
Ministrul Afacerilor Externe;
PREȘEDINTELE REPUBLICII ITALIENE, pe:
Dl Giuseppe MEDICI,
Ministrul Afacerilor Externe;
ALTEȚA SA REGALĂ MARELE DUCE DE LUXEMBURG, pe:
Dl Pierre GRÉGOIRE,
Ministrul Afacerilor Externe;
MAJESTATEA SA REGINA ȚĂRILOR DE JOS, pe:
Dl J.M.A.H. LUNS,
Ministrul Afacerilor Externe,
CONVIN CU PRIVIRE LA URMĂTOARELE DISPOZIȚII:
TITLUL I
DOMENIUL DE APLICARE
Articolul 1
Prezenta convenție se aplică în materie civilă și comercială indiferent de natura instanței. Acesta nu se extinde, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă (2).
Sunt excluse de la aplicare:
1. |
statutul și capacitatea legală a persoanelor fizice, regimurile matrimoniale, testamentele și succesiunile; |
2. |
reorganizarea judiciară și falimentul, concordatele și alte proceduri similare; |
3. |
securitatea socială; |
4. |
arbitrajul. |
TITLUL II
COMPETENȚA
Secțiunea 1
Dispoziții generale
Articolul 2
Sub rezerva dispozițiilor prezentei convenții, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat contractant sunt supuse, indiferent de naționalitatea acestora, jurisdicțiilor acestui stat.
Persoanele care nu sunt resortisanți ai statului în care sunt domiciliate sunt supuse regulilor de competență aplicabile cetățenilor statului respectiv.
Articolul 3
Persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat contractant nu pot fi acționate în justiție în fața instanțelor altui stat contractant decât în temeiul regulilor enunțate în secțiunile 2 și 6 ale prezentului titlu.
Nu pot fi invocate împotriva lor în special următoarele dispoziții:
— |
în Belgia: articolul 15 din Codul civil (Code civil – Burgerlijk Wetboek) și articolul 638 din Codul judiciar (Code judiciare – Gerechtelijk Wetboek); |
— |
în Danemarca: articolul 248 alineatul (2) din Legea privind procedura civilă (Lov om rettens pleje) și capitolul 3 articolul 3 din Legea privind procedura civilă a Groenlandei (Lov for Grønland om rettens pleje); |
— |
în Republica Federală Germania: articolul 23 din Codul de procedură civilă (Zivilprozeßordnung); |
— |
în Franța: articolele 14 și 15 din Codul civil (Code civil); |
— |
în Irlanda: dispozițiile referitoare la competența întemeiată pe un act de sesizare a instanței care i-a fost comunicat sau notificat pârâtului în cursul prezenței sale temporare în Irlanda; |
— |
în Italia: articolul 2 și articolul 4 punctele 1 și 2 din Codul de procedură civilă (Codice di procedura civile); |
— |
în Luxemburg: articolele 14 și 15 din Codul civil (Code civil); |
— |
în Țările de Jos: articolul 126 alineatul (3) și articolul 127 din Codul de procedură civilă (Wetbock van Burgerlijke Rechtsvordering); |
— |
în Regatul Unit: dispozițiile referitoare la competența întemeiată pe:
|
Articolul 4
În cazul în care pârâtul nu are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, competența este, în fiecare stat contractant, reglementată de legea acestui stat, sub rezerva aplicării dispozițiilor articolului 16.
Orice persoană, indiferent de naționalitate, domiciliată pe teritoriul unui stat contractant, poate, ca și cetățenii statului respectiv, să invoce împotriva acestui pârât regulile de competență care sunt în vigoare și în special cele prevăzute la articolul 3 al doilea paragraf.
Secțiunea 2
Competențe speciale
Articolul 5
Pârâtul domiciliat pe teritoriul unui stat contractant poate fi acționat în justiție, într-un alt stat contractant:
1. |
în materie contractuală, în fața instanței locului în care obligația care servește ca bază a cererii a fost sau trebuie executată (4); |
2. |
în materie de obligație de întreținere, în fața instanței din locul în care creditorul obligației de întreținere are domiciliul sau reședința obișnuită sau, în cazul în care este vorba despre o cerere accesorie unei acț iuni privind starea persoanelor, în în fața instanței competente potrivit legii forului pentru judecarea acestei acțiuni, cu excepția cazului în care competența respectivă se bazează numai pe cetățenia uneia dintre părți (5); |
3. |
în materie delictuală sau cvasidelictuală, în fața instanței din locul în care s-a produs faptul prejudiciabil; |
4. |
în cazul în care este vorba de o acțiune pentru repararea prejudiciului sau de o acțiune în restituire ca urmare a săvârșirii unei infracțiuni, în fața instanței sesizate prin acțiunea publică în măsura în care această instanță, conform legii, poate judeca acțiuni civile; |
5. |
în cazul unei contestații privind exploatarea unei sucursale, a unei agenții sau a oricărei alte instituții, în fața instanței din locul în care acestea sunt situate; |
6. |
în calitate de fondator, trustee sau beneficiar al unui trust constituit prin aplicarea legii sau printr-un document scris sau printr-o convenție orală, confirmată în scris, în fața instanțelor statului contractant în care trustul își are sediul (6); |
7. |
în cazul unui litigiu privind plata remunerației pretinse pentru asistența sau salvarea unei încărcături sau unui navlu, în fața instanței pe a cărei rază teritorială respectiva încărcătură sau sau navlul în cauză:
|
cu condiția ca această dispoziție să se aplice numai în cazul în care se pretinde că pârâtul are un drept asupra încărcăturii sau asupra navlului sau că avea un asemenea drept în momentul salvării sau asistenței (7).
Articolul 6
Același pârât poate fi acționat în justiție de asemenea:
1. |
în cazul în care sunt mai mulți pârâți, în fața instanței de la locul de domiciliu al unuia dintre ei; |
2. |
în cazul unei cereri în garanție sau al unei cereri de intervenție, în fața instanței sesizate cu cererea inițială, cu excepția cazului în care aceasta a fost formulată numai pentru a-l scoate de sub jurisdicția instanței pe cel care a fost chemat în justiție; |
3. |
în cazul unei cereri reconvenționale care derivă din contractul sau faptul pe care se întemeiază cererea inițială, în fața instanței sesizată prin aceasta. |
Articolul 6a (8)
În cazul în care, în temeiul prezentei convenții, o instanță dintr-un stat contractant este competentă cu privire la acțiunile referitoare la răspunderea care decurge din utilizarea sau exploatarea unei nave, instanța respectivă sau orice altă instanță desemnată în acest scop de legea statului respectiv, este competentă și cu privire la cererile privind limitarea unei astfel de răspunderi.
Secțiunea 3
Competența în materie de asigurări
Articolul 7
În materie de asigurări, competența este stabilită prin prezenta secțiune, fără a aduce atingere articolului 4 și articolului 5 alineatul (5).
Articolul 8 (9)
Un asigurător domiciliat pe teritoriul unui stat contractant poate fi acționat în justiție:
1. |
în fața instanțelor statului în care este domiciliat sau |
2. |
într-un alt stat contractant, în fața instanței locului unde este domiciliat titularul poliței sau |
3. |
în cazul în care este coasigurător, în fața instanței unui stat contractant sesizată prin acțiunea introdusă împotriva asigurătorului principal. |
Un asigurător care nu este domiciliat pe teritoriul unui stat contractant, dar care are o sucursală, agenție sau alt sediu secundar într-unul din statele contractante, este considerat ca domiciliat în statul respectiv în litigiile care privesc funcționarea filialei, agenției sau ale sediului secundar.
Articolul 9
În plus, asigurătorul poate fi acționat în justiție în fața instanței de la locul în care s-a produs faptul prejudiciabil, în cazul asigurării de răspundere civilă sau imobiliare. La fel în cazul în care asigurarea se referă în același timp la bunuri imobile și bunuri mobile acoperite de aceeași poliță și afectate de același eveniment neprevăzut.
Articolul 10
În materie de asigurare de răspundere civilă, asigurătorul poate de asemenea să fie chemat în judecată în fața instanței sesizate prin acțiunea persoanei vătămate împotriva asiguratului, în cazul în care legea instanței permite acest lucru.
Dispozițiile articolelor 7, 8 și 9 se aplică în caz de acțiune directă intentată de persoana vătămată împotriva asigurătorului, când acțiunea directă este posibilă.
În cazul în care legea privind această acțiune directă prevede introducerea în cauză a titularului poliței sau a asiguratului, aceeași instanță este competentă cu privire la aceștia.
Articolul 11
Sub rezerva dispozițiilor articolului 10 al treilea alineat, acțiunea asigurătorului nu poate fi adusă decât în fața instanțelor statului contractant pe teritoriul căruia este domiciliat pârâtul, fie că acesta este titularul poliței, asigurat sau beneficiar.
Dispozițiile prezentei secțiuni nu aduc atingere dreptului de a introduce o cerere reconvențională în fața instanței sesizată printr-o cerere inițială conform prezentei secțiuni.
Articolul 12 (10)
De la dispozițiile prezentei secțiuni se poate droga numai printr-o convenție:
1. |
încheiată ulterior apariției litigiului sau |
2. |
care permite titularului poliței, asiguratului sau beneficiarului să sesizeze alte instanțe decât cele indicate în prezenta secțiune sau |
3. |
care, fiind încheiată între titularul poliței și un asigurător care au domiciliul sau reședința obișnuită în același stat contractant în momentul încheierii contractului, are ca efect, chiar dacă faptul prejudiciabil se produce în străinătate, atribuirea competenței instanțelor din acest stat, în afară de cazul când legea acestuia interzice asemenea convenții sau |
4. |
încheiată cu titularul poliței, care nu este domiciliat într-un stat contractant, exceptând cazurile când asigurarea este obligatorie sau are ca obiect un imobil situat într-un stat contractant sau |
5. |
care se referă la un contract de asigurare în măsura în care acesta acoperă unul sau mai multe din riscurile prevăzute la articolul 12a. |
Articolul 12a (11)
Riscurile prevăzute la articolul 12 alineatul (5) sunt următoarele:
1. |
Orice prejudicii produse:
|
2. |
Orice răspundere alta decât cea pentru vătămările corporale ale pasagerilor sau pentru prejudiciile aduse bagajelor acestora,
|
3. |
Orice pierdere financiară legată de utilizarea sau exploatarea navelor, instalațiilor sau a aeronavelor în conformitate cu alineatul (1) litera (a) de mai sus, în special pierderile înregistrate în legătură cu mărfurile sau navlosirea. |
4. |
Orice risc legat în mod accesoriu de oricare dintre cele menționate la alineatele (1)-(3) de mai sus. |
Secțiunea 4 (12)
Competența în materie de contracte încheiate cu consumatori
Articolul 13
În materie de contracte încheiate de o persoană, într-un scop ce poate fi considerat ca fiind în afara profesiei sau obiectului său de activitate, numită în continuare „consumatorul”, competența se stabilește prin prezenta secțiune fără a aduce atingere dispozițiilor din articolele 4 și 5 alineatul (5), în cazul în care constituie:
1. |
o vânzare cu plata în rate de bunuri mobile corporale sau |
2. |
un împrumut rambursabil în rate sau orice altă formă de credit pentru vânzarea de astfel de bunuri sau |
3. |
orice alt contract pentru furnizarea de servicii sau de bunuri mobile corporale și
|
Atunci când un consumator contractează cu o parte care nu este domiciliată într-un stat contractant, dar care are o sucursală, agenție sau alt sediu secundar într-unul din statele contractante, în litigiile apărute din funcționarea sucursalei, agenției sau altui sediu secundar, partea respectivă este considerată ca fiind domiciliată în acest stat.
Prezenta secțiune nu se aplică contractelor de transport.
Articolul 14
Un consumator poate introduce acțiune împotriva celeilalte părți contractante în fața instanțelor statului contractant în care este domiciliată partea contractantă respectivă sau în fața instanțelor în care este domiciliat el însuși. Acțiunea intentată împotriva unui consumator poate fi introdusă de cealaltă parte contractantă numai în fața instanțelor statului contractant în care este domiciliat consumatorul.
Aceste dispoziții nu aduc atingere dreptului de a introduce o cerere reconvențională în fața instanței sesizate, în conformitate cu prezenta secțiune, cu cererea principală.
Articolul 15
De la dispozițiile prezentei secțiuni se poate droga numai printr-o convenție:
1. |
încheiată ulterior apariției litigiului sau |
2. |
care permite consumatorului să sesizeze alte instanțe decât cele indicate în prezenta secțiune sau |
3. |
care, fiind încheiată între consumator și cealaltă parte la contract, ambii având domiciliul sau reședința obișnuită în momentul încheierii contractului în același stat contractant, atribuie competența instanțelor din acest stat, în afară de cazul în care legea respectivului stat interzice asemenea convenții. |
Secțiunea 5
Competențe exclusive
Articolul 16
Sunt competențe exclusive, indiferent de domiciliu:
1. |
în materie de drepturi reale imobiliare și închirieri de imobile, instanțele statului contractant unde este situat imobilul, |
2. |
în materie de validitate, nulitate sau dizolvare a societăților sau persoanelor juridice cu sediul pe teritoriul unui stat contractant, sau a deciziilor organelor lor, instanțele acestui stat, |
3. |
în materie de valabilitate a înscrierii în registrele publice, instanțele statului contractant pe teritoriul căruia sunt ținute aceste registre, |
4. |
în materie de înscriere sau de valabilitate a brevetelor, mărcilor, desenelor și modelelor, și altor drepturi similare, care implică un depozit sau o înregistrare, instanțele statului contractant pe teritoriul căruia depozitul sau înregistrarea au fost cerute, efectuate sau considerate a fi fost efectuate în termenii unei convenții internaționale; |
5. |
în materie de executare a hotărârilor judecătorești, instanțele statului contractant de la locul de executare. |
Secțiunea 6
Prorogarea de competență
Articolul 17 (13)
În cazul în care părțile, din care cel puțin una are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, au desemnat o instanță a sau instanțele unui stat contractant pentru a judeca litigiile prezente sau viitoare provenind dintr-un raport de drept determinat, această instanță sau instanțele din acest stat sunt singurele competente. O astfel de convenție atributivă de competență trebuie încheiată fie în scris, fie verbal și confirmată în scris, fie, în comerțul internațional, într-o formă care corespunde uzanțelor comerțului respectiv pe care părțile le cunosc sau ar trebui să le cunoască. În cazul în care se încheie o astfel de convenție între părți, dintre care nici una nu are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, instanțele altui stat contractant nu au competență cu privire la litigiile acestora, în cazul în care instanța sau instanțele desemnate nu își declină competența.
Instanța sau instanțele unui stat contractant cărora le-a fost atribuită competență prin actul constitutiv al unui trust au competență exclusivă în judecarea acțiunilor introduse împotriva unui fondator, trustee sau beneficiar al unui trust, în cazul în care este vorba despre relațiile dintre aceste persoane sau despre drepturile sau obligațiile în cadrul trustului.
Convențiile sau dispozițiile unui act constitutiv al unui trust, care conferă competență, nu au efect juridic în cazul în care contravin dispozițiilor din articolele 12 sau 15 sau în cazul în care instanțele de la a căror competență derogă sunt exclusiv competente în temeiul articolului 16.
În cazul în care convenția atributivă de jurisdicție a fost stipulată numai în favoarea uneia dintre părți, aceasta păstrează dreptul de a sesiza orice altă instanță competentă în temeiul prezentei convenții
Articolul 18
În afara cazurilor în care competența sa rezultă din alte dispoziții ale prezentei convenții, este competentă instanța dintr-un stat contractant în fața căruia compare pârâtul. Această regulă nu se aplică în cazul în care acțiunea are ca obiect contestarea competenței sau în cazul în care există o altă instanță exclusiv competentă în virtutea articolului 16.
Secțiunea 7
Verificarea competenței și a admisibilității
Articolul 19
Instanța dintr-un stat contractant, sesizată în principal cu o acțiune de competența exclusivă a instanței unui alt stat contractant în conformitate cu articolul 16, se declară necompetentă din oficiu.
Articolul 20
Atunci când pârâtul domiciliat pe teritoriul unui stat contractant este acționat în justiție în fața unei instanțe din alt stat contractant și nu compare în fața acesteia, instanța se declară din oficiu necompetentă în cazul în care competența sa nu își are izvorul în dispozițiile prezentei convenții.
Instanța suspendă acțiunea atât timp cât nu s-a stabilit că pârâtul a primit actul de sesizare a instanței sau un act echivalent în timp util pentru a-și pregăti apărarea sau că s-au depus toate diligențele în acest scop (14).
Dispozițiile paragrafului precedent sunt înlocuite de cele ale articolului 15 din Convenția de la Haga din 15 noiembrie 1965 privind comunicarea și notificarea în străinătate, a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială, în cazul în care actul de sesizare a instanței a trebuit să fie transmis pentru aplicarea acestei convenții.
Secțiunea 8
Litispendență și conexitate
Articolul 21
Atunci când cererile cu identitate de obiect, cauză și părți sunt aduse în fața unor instanțe din state contractante diferite, instanța sesizată ulterior își declină competența, chiar din oficiu, în favoarea celei dintâi instanțe sesizate.
Instanța care trebuie să își decline competența poate suspenda acțiunea dacă este contestată competența celeilalte instanțe.
Articolul 22
Atunci când cereri conexe se formulează în fața unor instanțe din state contractante diferite și sunt pendinte în primă instanță, instanța sesizată ulterior poate suspenda acțiunea.
Această instanță își poate declina, de asemenea, competența la cererea uneia dintre părți, cu condiția ca legea să permită alăturarea cauzelor conexe și ca instanța sesizată inițial să fie competentă pentru a judeca cele două cereri.
Sunt conexe, în sensul prezentului articol, cererile legate între ele printr-un raport atât de strâns încât trebuie instrumentate și judecate în același timp pentru a evita riscul unor soluții ireconciliabile în cazul în care respectivele cauze ar fi judecate separat.
Articolul 23
Atunci când cererile intră în competența exclusivă a mai multor instanțe, declinarea are loc în favoarea primei instanțe sesizate.
Secțiunea 9
Măsuri provizorii și de conservare
Articolul 24
Măsurile provizorii sau de conservare prevăzute de legea unui stat contractant pot fi cerute instanțele din acest stat chiar dacă, în temeiul prezentei convenții, o instanță a altui stat contractant este competentă să judece pe fond.
TITLUL III
RECUNOAȘTERE ȘI EXECUTARE
Articolul 25
În sensul prezentei convenții, prin hotărâre se înțelege orice hotărâre pronunțată de o instanță dintr-un stat contractant, indiferent de denumirea care-i este dată, cum ar fi sentință, ordin, decizie sau mandat de executare, precum și actul prin care se stabilesc de către grefier cheltuielile de judecată.
Secțiunea 1
Recunoaștere
Articolul 26
Hotărârile pronunțate într-un stat contractant sunt recunoscute în celelalte state contractante fără a fi necesar să se recurgă la nici o procedură.
În caz de contestație, orice parte interesată care invocă recunoașterea pe cale principală poate demonstra, conform procedurii prevăzute în secțiunile 2 și 3 din prezentul titlu, că hotărârea trebuie să fie recunoscută.
În cazul în care recunoașterea este invocată pe cale incidentală în fața unei instanțe dintr-un stat contractant, aceasta este competentă pentru a o judeca.
Articolul 27
Hotărârile nu sunt recunoscute:
1. |
în cazul în care recunoașterea este contrară ordinii publice a statului respectiv; |
2. |
în cazul în care actul de sesizare a instanței sau un act echivalent nu a fost comunicat sau notificat conform legii și în timp util pârâtului absent, pentru ca acesta să își poată pregăti apărarea (15); |
3. |
în cazul în care hotărârea este ireconciliabilă cu o hotărâre pronunțată între aceleași părți în statul în care se solicită recunoașterea; |
4. |
în cazul în care instanța din statul de origine, pentru a pronunța o hotărâre într-o problemă privind starea și capacitatea persoanelor fizice, raporturile patrimoniale dintre soți, testamentele și succesiunile, a ignorat o normă de drept internațional privat a statului în care este solicitată recunoașterea, în afară de cazul în care hotărârea sa are același rezultat ca în cazul în care aceste norme ar fi fost aplicate. |
5. |
în cazul în care hotărârea este ireconciliabilă cu o hotărâre anterioară pronunțată într-un stat necontractant, între aceleași părți într-un litigiu având același obiect și aceeași cauză, cu condiția ca această ultimă hotărâre să îndeplinească condițiile necesare recunoașterii în statul solicitat (16). |
Articolul 28
De asemenea, hotărârile nu sunt recunoscute în cazul în care nu au fost respectate dispozițiile din secțiunile 3, 4 și 5 ale titlului II, precum și în cazul prevăzut la articolul 59.
În aprecierea competențelor menționate în paragraful precedent, autoritatea căreia i se solicită recunoașterea este legată de constatările de fapt pe care instanța statului de origine și-a bazat competența.
Fără a aduce atingere dispozițiilor primului paragraf, nu se poate proceda la controlul competențelor instanțelor statului de origine; normele de competență nu privesc ordinea publică reglementată de articolul 27 alineatul (1).
Articolul 29
În nici un caz, hotărârea străină nu poate face obiectul unei revizuiri pe fond.
Articolul 30
Instanța dintr-un stat contractant, în fața căreia se invocă recunoașterea unei hotărâri pronunțate într-un alt stat contractant, poate suspenda judecata în cazul în care această hotărâre face obiectul unei căi de atac ordinare.
Instanța dintr-un stat contractant, în fața căreia se invocă recunoașterea unei hotărâri pronunțate în Irlanda sau Regatul Unit, poate suspenda judecata, în cazul în care executarea este suspendată în statul în care a fost pronunțată hotărârea în urma exercitării unei căi de atac (17).
Secțiunea 2
Executarea
Articolul 31
Hotărârile pronunțate într-un stat contractant și care sunt executorii în acest stat sunt puse în executare în alt stat contractant pe baza încuviințării date, la cererea părții interesate.
Cu toate acestea, în Regatul Unit, o hotărâre de acest fel este pusă în executare în Anglia sau în Țara Galilor, în Scoția sau în Irlanda de Nord după ce, la cererea uneia din părțile interesate, a fost înregistrată pentru executare în partea respectivă a Regatului Unit (18).
Articolul 32
Cererea este prezentată:
— |
în Belgia, la tribunal de première instance sau rechtbank van eerste aanleg; |
— |
în Danemarca, la underret; |
— |
în Republica Federală Germania, președintelui unei camere a Landgericht; |
— |
în Franța, președintelui tribunal de grande instance; |
— |
în Irlanda, la High Court; |
— |
în Italia, la corte d'appelo; |
— |
în Luxemburg, președintelui tribunal d'arrondissement; |
— |
în Țările de Jos, președintelui arrondissementsrechtbank; |
— |
în Regatul Unit:
|
Instanța competentă din punct de vedere teritorial este determinată de domiciliul părții împotriva căreia este cerută executarea. În cazul în care această parte nu este domiciliată pe teritoriul statului solicitat, competența este determinată de locul de executare.
Articolul 33
Modalitățile de depunere a cererii sunt stabilite de legea statului în care se solicită recunoașterea.
Reclamantul trebuie să își aleagă un domiciliu în cadrul jurisdicției instanței sesizate. Totuși, în cazul în care legea statului în care se solicită recunoașterea nu cunoaște alegerea de domiciliu, solicitantul trebuie să desemneze un mandatar ad litem.
Documentele menționate la articolele 46 și 47 sunt anexate cererii.
Articolul 34
Instanța sesizată prin cerere hotărăște în termen scurt fără ca partea împotriva căreia este cerută executarea să poată, în această etapă a procedurii, să prezinte observații.
Cererea nu poate fi respinsă decât pentru unul din motivele prevăzute la articolele 27 și 28.
În nici un caz, hotărârea străină nu poate face obiectul unei revizuiri asupra fondului.
Articolul 35
Grefierul instanței în cauză aduce de îndată la cunoștința reclamantului hotărârea pronunțată cu privire la cerere, conform modalităților stabilite de legea statului solicitat.
Articolul 36
În cazul în care executarea este încuviințată, partea împotriva căreia este cerută executarea poate ataca cu recurs hotărârea în termen de o lună de la comunicare.
În cazul în care această parte este domiciliată într-un stat contractant altul decât cel în care a fost pronunțată hotărârea care încuviințează executarea, termenul este de două luni din ziua comunicării către persoană sau la domiciliul acesteia. Acest termen nu poate fi prorogat pe motiv de distanță.
Articolul 37 (20)
Recursul se înaintează conform regulilor procedurii contencioase:
— |
în Belgia, la tribunal de première instance sau rechtbank van eerste aanleg; |
— |
în Danemarca, la landsret; |
— |
în Republica Federală Germania, la Oberlandesgericht; |
— |
în Franța, la cour d'appel; |
— |
în Irlanda, la High Court; |
— |
în Italia, la corte d'apello; |
— |
în Luxemburg, la Cour supérieure de Justice reunită ca instanță de apel în materie civilă; |
— |
în Țările de Jos, la arrodissementsrechtbank; |
— |
în Regatul Unit:
|
Hotărârile pronunțate în apel pot fi atacate numai:
— |
în Belgia, Franța, Italia, Luxemburg și Țările de Jos, printr-un recurs în casație; |
— |
în Danemarca, printr-un recurs la højesteret, cu autorizația ministrului justiției; |
— |
în Republica Federală Germania, printr-o Rechtbeschwerde; |
— |
în Irlanda, printr-un recurs privind o problemă de drept la Supreme Court; |
— |
în Regatul Unit, printr-un singur recurs privind o chestiune de drept. |
Articolul 38
Instanța sesizată cu recurs poate, la cererea părții care l-a formulat, să suspende acțiunea în cazul în care hotărârea străină face, în statul de origine, obiectul unei căi de atac ordinare sau în cazul în care termenul pentru înaintarea acesteia nu a expirat; în acest din urmă caz, instanța poate fixa un termen pentru exercitarea căii de atac ordinare.
În cazul în care hotărârea a fost pronunțată în Irlanda sau Regatul Unit, orice cale de atac disponibilă în statul în care aceasta a fost pronunțată este considerată o cale de atac ordinară în sensul primului paragraf (21).
Această instanță poate, de asemenea, să condiționeze executarea de constituirea unei garanții pe care o stabilește.
Articolul 39
Până la expirarea termenului pentru introducerea recursului prevăzut la articolul 36 sau până la soluționarea acestuia nu pot fi luate decât măsuri de conservare a bunurilor părții împotriva căreia este cerută executarea.
Hotărârea care încuviințează executarea implică permisiunea de a aplica aceste măsuri.
Articolul 40
Dacă cererea este respinsă, reclamantul poate introduce un recurs:
— |
în Belgia, la cour d'appel sau hof van beroep; |
— |
în Danemarca, la landsret; |
— |
în Republica Federală Germania, la Oberladesgericht; |
— |
în Franța, la cour d'appel; |
— |
în Irlanda, la High Court; |
— |
în Italia, la corte d'appelo; |
— |
în Luxemburg, la Cour supérieure de Justice, reunită ca instanță de apel în materie civilă; |
— |
în Țările de Jos, la gerechtshof; |
— |
în Regatul Unit:
|
Partea împotriva căreia este cerută executarea este chemată să se prezinte în fața instanței sesizate cu recursul. În lipsă, se aplică dispozițiile articolului 20 al doilea și al treilea paragraf, chiar dacă această parte nu este domiciliată pe teritoriul unuia dintre statele contractante.
Articolul 41 (23)
O hotărâre pronunțată în recursul prevăzut la articolul 40 poate fi atacată numai:
— |
în Belgia, Franța, Italia, Luxemburg și Țările de Jos, printr-un recurs în casație; |
— |
în Danemarca, printr-un recurs la højesteret cu autorizația ministrului justiției; |
— |
în Republica Federală Germania, printr-o Rechtbeschwerde; |
— |
în Irlanda, printr-un recurs privind o problemă de drept la Supreme Court; |
— |
în Regatul Unit, printr-un singur recurs privind o chestiune de drept. |
Articolul 42
În cazul în care hotărârea străină a statuat asupra mai multor capete ale cererii și executarea nu poate fi autorizată pentru toate, instanța încuviințează executarea pentru unul sau mai multe dintre ele.
Reclamantul poate cere o executare parțială.
Articolul 43
Hotărârile străine prin care se dispune plata unor daune cominatorii sunt executorii în statul în care se solicită recunoașterea numai dacă suma a fost fixată definitiv de instanțele din statul de origine.
Articolul 44 (24)
Reclamantul care, în statul în care a fost pronunțată hotărârea, a beneficiat de asistență judiciară completă sau parțială sau de o scutire de cheltuieli, are dreptul să beneficieze, în procedurile prevăzute la articolele 32-35, de asistența judiciară cea mai favorabilă sau de cea mai extinsă scutire de cheltuieli prevăzută de legea statului solicitat.
Reclamantul, care cere executarea unei decizii pronunțată de o autoritate administrativă în Danemarca în materie de obligație de întreținere, poate invoca, în statul solicitat, beneficiile menționate în primul paragraf, în cazul în care prezintă o declarație din partea Ministerului de Justiție danez care atestă că îndeplinește condițiile economice pentru acordarea asistenței judiciare complete sau parțiale sau pentru scutirea de cheltuieli.
Articolul 45
Partea care cere executarea într-un stat contractant a unei hotărâri pronunțate într-un alt stat contractant nu poate fi obligată la depunerea unei cauțiuni sau efectuarea unui depozit, indiferent de denumire, pe motiv că este străin sau că nu are domiciliul sau reședința în respectiva țară.
Secțiunea 3
Dispoziții comune
Articolul 46
Partea care solicită recunoașterea sau solicită executarea unei hotărâri trebuie să prezinte:
1. |
o copie a hotărârii care să întrunească condițiile necesare stabilirii autenticității acesteia; |
2. |
în cazul unei hotărâri pronunțate în lipsă, originalul sau copia certificată pentru conformitate a documentului care stabilește că actul de sesizare a instanței sau un act echivalent a fost comunicat sau notificat părții absente (25). |
Articolul 47
Partea care solicită executarea trebuie, în plus, să prezinte:
1. |
orice document care poate dovedi că, în conformitate cu legea statului de origine, hotărârea este executorie și a fost notificată; |
2. |
după caz, un document care să justifice că reclamantul beneficiază de asistență judiciară în statul de origine. |
Articolul 48
În cazul neprezentării documentelor menționate la articolul 46 alineatul (2) și la articolul 47 alineatul (2), instanța poate acorda termen pentru prezentarea lor sau să accepte documente echivalente sau, în cazul în care se consideră suficient de edificată, să se dispenseze de prezentarea lor.
Se prezintă o traducere a documentelor în cazul în care instanța cere acest lucru; traducerea este certificată de către o persoană abilitată în acest sens de unul din statele contractante.
Articolul 49
În cazul documentelor prevăzute la articolele 46, 47 și 48 al doilea paragraf, precum și, după caz, pentru procura ad litem, nu este necesară legalizarea sau o altă formalitate echivalentă.
TITLUL IV
ACTE AUTENTICE ȘI TRANZACȚII JUDICIARE
Articolul 50
Actele autentice întocmite sau înregistrate și executorii într-un stat contractant sunt, la cerere, declarate ca executorii într-un alt stat contractant, conform procedurii prevăzută la articolul 31 și următoarele. Cererea nu poate fi respinsă decât dacă executarea actului autentic este contrară ordinii publice a statului în care se solicită recunoașterea.
Actul prezentat trebuie să îndeplinească toate condițiile necesare pentru autentificare în statul de origine.
În cazul în care este necesar, se aplică dispozițiile secțiunii 3 a titlului III.
Articolul 51
Tranzacțiile încheiate în fața instanței în cursul unui proces și care sunt executorii în statul de origine sunt executorii în statul solicitat în aceleași condiții ca și actele autentice.
TITLUL V
DISPOZIȚII GENERALE
Articolul 52
Pentru a determina dacă o parte are domiciliul pe teritoriul statului contractant ale cărui instanțe sunt sesizate, instanța aplică legea internă.
În cazul în care o parte nu are domiciliul în statul în care instanțele sunt sesizate, instanța, pentru a determina dacă aceasta are un domiciliu în alt stat contractant, aplică legea acestui stat.
Cu toate acestea, pentru stabilirea domiciliului unei părți, se aplică legea națională în cazul în care, în conformitate cu aceasta, domiciliul său depinde de cel al unei alte persoane sau de sediul unei autorități.
Articolul 53
Pentru aplicarea prezentei convenții, sediul societăților și persoanelor juridice este asimilat cu domiciliul. Cu toate acestea, pentru stabilirea sediului, instanța sesizată aplică normele sale de drept internațional privat.
Pentru a stabili dacă un trust are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, ale cărui instanțe sunt sesizate, instanța aplică propriile norme de drept internațional privat (26).
TITLUL VI
DISPOZIȚII TRANZITORII (27)
Articolul 54
Dispozițiile prezentei convenții nu se aplică decât acțiunilor judecătorești intentate și actelor autentice întocmite sau înregistrate după intrarea sa în vigoare.
Cu toate acestea, hotărârile pronunțate după data intrării în vigoare a prezentei convenții în urma unor acțiuni intentate înainte de această dată sunt recunoscute și executate, în conformitate cu dispozițiile din titlul III în cazul în care normele de competență aplicate sunt conforme cu cele prevăzute fie de titlul II, fie de o convenție care era în vigoare între statul de origine și statul reclamat în momentul introducerii acțiunii.
TITLUL VII
RAPORTUL CU CELELALTE CONVENȚII
Articolul 55
Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 54 al doilea paragraf și articolului 56, prezenta convenție înlocuiește, între statele care sunt părți la ea, convențiile încheiate între două sau mai multe dintre aceste state, după cum urmează:
— |
Convenția între Belgia și Franța privind competența judiciară, autoritatea și executarea hotărârilor judecătorești, a sentințelor arbitrale și a actelor autentice, semnată la Paris, la 8 iulie 1899; |
— |
Convenția între Belgia și Țările de Jos privind competența judiciară teritorială, falimentul, precum și autoritatea și executarea hotărârilor judecătorești, a sentințelor arbitrale și a actelor autentice, semnată la Bruxelles, la 28 martie 1925; |
— |
Convenția între Franța și Italia privind executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Roma, la 3 iunie 1930; |
— |
Convenția între Regatul Unit și Franța privind executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, împreună cu Protocolul, semnate la Paris, la 18 ianuarie 1934 (28), |
— |
Convenția între Regatul Unit și Belgia privind executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, împreună cu Protocolul, semnate la Bruxelles, la 2 mai 1934 (28); |
— |
Convenția între Germania și Italia privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Roma, la 9 martie 1936; |
— |
Convenția între Republica Federală Germania și Regatul Belgiei privind recunoașterea și executarea reciprocă în materie civilă și comercială a hotărârilor judecătorești, a sentințelor arbitrale și a actelor autentice, semnată la Bonn, la 30 iunie 1958; |
— |
Convenția între Regatul Țărilor de Jos și Republica Italiană privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Roma, la 17 aprilie 1959; |
— |
Convenția între Regatul Unit și Republica Federală Germania privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Bonn la 14 iulie 1960 (28); |
— |
Convenția între Regatul Belgiei și Republica Italiană privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și a altor titluri executorii în materie civilă și comercială, semnată la Roma, la 6 aprilie 1962; |
— |
Convenția între Regatul Țărilor de Jos și Republica Federală Germania privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești și a altor titluri executorii în materie civilă și comercială, semnată la Haga, la 30 august 1962; |
— |
Convenția între Regatul Unit și Republica Italiană privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială semnată la Roma, la 7 februarie 1964, împreună cu Protocolul de modificare semnat la Roma, la 14 iulie 1970 (29); |
— |
Convenția între Regatul Unit și Regatul Olandei privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Haga, la 17 noiembrie 1967 (29); |
și, în măsura în care este în vigoare:
— |
Tratatul între Belgia, Țările de Jos și Luxemburg privind competența judiciară, falimentul, autoritatea și executarea hotărârilor judecătorești, a sentințelor arbitrale și a actelor autentice, semnat la Bruxelles, la 24 noiembrie 1961. |
Articolul 56
Tratatul și convențiile menționate la articolul 55 continuă să producă efecte în domenii la care prezenta convenție nu se aplică.
Acestea continuă să producă efecte în ceea ce privește hotărârile pronunțate și actele întocmite sau înregistrate înaintea intrării în vigoare a prezentei convenții.
Articolul 57 (30)
Prezenta convenție nu aduce atingere convențiilor la care statele contractante sunt sau devin parte și care, în domenii speciale, reglementează competența judiciară, recunoașterea sau executarea hotărârilor judecătorești (31).
Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării dispozițiilor care, în domenii speciale, reglementează competența judiciară, recunoașterea sau executarea hotărârilor judecătorești și care sunt sau vor fi conținute în actele instituțiilor Comunităților Europene sau în legislația națională armonizată de aplicare a acestor acte.
Articolul 58
Dispozițiile prezentei convenții nu aduc atingere drepturilor recunoscute resortisanților elvețieni prin convenția încheiată, la 15 iunie 1869, între Franța și Confederația elvețiană privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă.
Articolul 59
Prezenta convenție nu se opune ca un stat contractant să se angajeze față de un stat terț, prin clauzele unei convenții privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești, să nu recunoască o hotărâre pronunțată, în special într-un alt stat contractant, împotriva unui pârât care avea domiciliul sau reședința obișnuită pe teritoriul statului terț atunci când, într-un caz prevăzut de articolul 4, hotărârea nu a putut fi întemeiată decât pe o competență menționată la articolul 3 al doilea paragraf.
Cu toate acestea, un stat contractant nu poate să își asume obligația față de un stat terț de a nu recunoaște o hotărâre judecătorească pronunțată în alt stat contractant de o instanță care își întemeiază competența pe existența în statul respectiv a bunilor aparținând pârâtului sau sechestrarea de către reclamant a bunurilor situate acolo:
1. |
în cazul în care cererea are ca obiect proprietatea sau posesia bunurilor respective, vizează să obțină autorizația de a dispune de acestea sau este legată de un alt litigiu privind aceste bunuri sau |
2. |
în cazul în care bunurile constituie garanția unei creanțe care face obiectul cererii (32). |
TITLUL VIII
DISPOZIȚII FINALE (33)
Articolul 60 (34)
Prezenta convenție se aplică pe teritoriile europene ale statelor contractante, inclusiv Groenlanda, departamentelor și teritoriilor franceze de peste mări și în Mayotte.
Regatul Țărilor de Jos poate declara în momentul semnării sau ratificării prezentei convenții sau în orice moment ulterior, prin notificarea secretarului general al Consiliului Comunităților Europene, că prezenta convenție se aplică Antilelor Olandeze. În lipsa unei asemenea declarații, procedurile care se derulează pe teritoriul european al Regatului ca urmare a unui recurs în casație împotriva hotărârilor unor instanțe din Antilele Olandeze se consideră ca proceduri care se derulează în fața acestor instanțe.
Prin derogare de la primul paragraf, prezenta convenție nu se aplică:
1. |
în Insulele Feroe, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Danemarcei, |
2. |
teritoriilor europene situate în afara Regatului Unit pentru ale căror relații internaționale este responsabil Regatul Unit, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Unit pentru oricare din aceste teritorii. |
Respectivele declarații pot fi făcute în orice moment prin notificarea Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene.
Procedurile de apel introduse în Regatul Unit împotriva hotărârilor pronunțate de instanțele unuia din teritoriile menționate la al treilea paragraf alineatul (2) sunt considerate ca proceduri care se derulează în fața acestor instanțe.
Cauzele care sunt judecate în Regatul Danemarcei în conformitate cu legea privind procedura civilă pentru Insulele Feroe (lov for Færøerne om rettens pleje) sunt considerate ca proceduri care se derulează în fața instanțelor Insulelor Feroe.
Articolul 61
Prezenta convenție se ratifică de către statele semnatare. Instrumentele de ratificare se depun la secretarul general al Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 62 (35)
Prezenta convenție intră în vigoare în prima zi a celei de-a treia luni după depunerea instrumentului de ratificare de către statul semnatar care îndeplinește ultimul această formalitate.
Articolul 63
Statele contractante recunosc că oricărui stat care devine membru al Comunității Economice Europene îi revine obligația de a accepta ca prezenta convenție să fie luată ca bază pentru negocierile necesare asigurării punerii în aplicare a articolului 220 ultimul paragraf din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în raporturile dintre statele contractante și acest stat.
Adaptările necesare pot face obiectul unei convenții speciale între statele contractante, pe de o parte, și acest stat, pe de altă parte.
Articolul 64
Secretarul general al Consiliului Comunităților Europene notifică statelor semnatare:
(a) |
depunerea fiecărui instrument de ratificare; |
(b) |
data intrării în vigoare a prezentei convenții; |
(c) |
orice declarație primită în conformitate cu articolul 60 (36); |
(d) |
declarațiile primite în conformitate cu articolul IV din protocol; |
(e) |
comunicările efectuate în conformitate cu articolul V din protocol. |
Articolul 65
Protocolul anexat prezentei convenții, cu acordul comun al statelor contractante, face parte integrantă din aceasta.
Articolul 66
Prezenta convenție se încheie pe durată nelimitată.
Articolul 67
Orice stat contractant poate cere revizuirea prezentei convenții. În acest caz, o conferință de revizuire este convocată de președintele Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 68 (37)
Prezenta convenție, redactată într-un exemplar unic în limbile franceză, germană, italiană și olandeză, cele patru texte fiind autentice, este depusă în arhivele secretariatului Consiliului Comunităților Europene. Secretarul general trimite o copie legalizată fiecăruia din guvernele statelor semnatare.
Drept care plenipotențiarii mai jos menționați au semnat prezenta convenție.
Adoptată la Bruxelles, douăzeci și șapte septembrie una mie nouă sute șaizeci și opt.
Pentru Maiestatea Sa Regele Belgienilor,
Pierre HARMEL
Pentru președintele Republicii Federale Germania,
Willy BRANDT
Pentru președintele Republicii Franceze,
Michel DEBRÉ
Pentru președintele Republicii Italiene,
Giuseppe MEDICI
Pentru Alteța sa regală Marele Duce al Luxemburgului,
Pierre GRÉGOIRE
Pentru Majestatea Sa Regina Țărilor de Jos,
J.M.A.H. LUNS
(1) Text modificat ca atare prin Convenția de aderare.
(2) Al doilea paragraf este adăugat de articolul 3 din Convenția de aderare.
(3) Al doilea paragraf modificat prin articolul 4 din Convenția de aderare.
(4) Punctul 1 modificat prin articolul 5 alineatul (1) din Convenția de aderare.
(5) Punctul 2 modificat prin articolul 5 alineatul (3) din Convenția de aderare.
(6) Punctul 6 este adăugat prin articolul 5 alineatul (4) din Convenția de aderare.
(7) Punctul 7 este adăugat prin articolul 5 alineatul (4) din Convenția de aderare.
(8) Articol adăugat de articolul 6 din Convenția de aderare.
(9) Text modificat prin articolul 7 din Convenția de aderare.
(10) Text modificat prin articolul 8 din Convenția de aderare.
(11) Articol adăugat prin articolul 9 din Convenția de aderare.
(12) Text modificat prin articolul 10 din Convenția de aderare.
(13) Text modificat prin articolul 11 din Convenția de aderare.
(14) Text modificat prin articolul 12 din Convenția de aderare.
(15) Punctul 2 modificat prin articolul 13 alineatul (1) din Convenția de aderare.
(16) Punctul 5 adăugat prin articolul 13 alineatul (2) din Convenția de aderare.
(17) Al doilea paragraf adăugat prin articolul 14 din Convenția de aderare.
(18) Al doilea paragraf adăugat prin articolul 15 din Convenția de aderare.
(19) Primul paragraf modificat prin articolul 16 din Convenția de aderare.
(20) Text modificat prin articolul 17 din Convenția de aderare.
(21) Al doilea paragraf adăugat prin articolul 18 din Convenția de aderare.
(22) Primul paragraf modificat prin articolul 19 din Convenția de aderare.
(23) Text modificat prin articolul 20 din Convenția de aderare.
(24) Text modificat prin articolul 21 din Convenția de aderare.
(25) Punctul 2 modificat prin articolul 22 din Convenția de aderare.
(26) Al doilea paragraf adăugat prin articolul 23 din Convenția de aderare.
(27) Dispoziții tranzitorii proprii convenției de aderare care figurează la titlul V din aceasta.
(28) A patra, a cincea și a noua liniuță adăugate prin articolul 24 din Convenția de aderare.
(29) A douăsprezecea și a treisprezecea liniuță adăugate prin articolul 24 din Convenția de aderare.
(30) Text modificat prin articolul 25 alineatul (1) din Convenția de aderare.
(31) Dispoziții de aplicare ale acestui paragraf sunt stabilite la articolul 25 alineatul (2) din Convenția de aderare.
(32) Al doilea paragraf adăugat prin articolul 26 din Convenția de aderare.
(33) Dispoziții finale proprii convenției de aderare figurează la titlul VI din aceasta.
(34) Text modificat prin articolul 27 din Convenția de aderare.
(35) Pentru intrarea în vigoare a convenței de aderare, a se vedea articolul 39 din aceasta.
(36) Litera (c), astfel cum a fost modificată prin articolul 28 din Convenția de aderare.
(37) De asemenea, a se vedea articolul 37 al doilea paragraf din Convenția de aderare, care prevede că textele în limba daneză, engleză și irlandeză sunt autentice.
PROTOCOL (1)
Înaltele Părți Contractante convin cu privire la următoarele dispoziții, anexate convenției:
Articolul I
Orice persoană domiciliată în Luxemburg, acționată în justiție în fața unei instanțe din alt stat contractant în conformitate cu articolul 5 alineatul (1), poate solicita declinarea competenței acestei instanțe. Instanța se declară din oficiu necompetentă dacă pârâtul nu se înfățișează.
Orice convenție atributivă de competență în sensul articolului 17 nu produce efecte față de o persoană domiciliată în Luxemburg decât dacă aceasta acceptă în mod expres și special acest lucru.
Articolul II
Fără a aduce atingere dispozițiilor naționale mai favorabile, persoanele domiciliate într-un stat contractant și urmărite pentru o infracțiune neintenționată în fața instanțelor dintr-un alt stat contractant, nefiind resortisanți ai respectivului stat, pot fi apărate de persoanele abilitate în acest scop, chiar dacă nu se înfățișează personal în fața instanțelor.
Cu toate acestea, instanța sesizată poate dispune ca ele să se înfățișeze personal; în cazul neprezentării, hotărârea pronunțată în acțiunea civilă fără ca persoana în cauză să fi avut posibilitatea de a se apăra va putea să nu fie recunoscută și să nu fie executată în celelalte state contractante.
Articolul III
În statul solicitat, cu ocazia procedurii de încuviințare a executării, nu se percepe nici un impozit, drept sau taxă, proporțional cu valoarea litigiului.
Articolul IV
Actele judiciare și extrajudiciare întocmite pe teritoriul unui stat contractant care trebuie notificate unor persoane de pe teritoriul altui stat contractant sunt transmise conform modalităților prevăzute de convențiile sau acordurile încheiate între statele contractante.
În afară de cazul în care statul de destinație se opune printr-o declarație făcută secretarului general al Consiliului Comunităților Europene, aceste acte pot, de asemenea, să fie trimise direct de funcționarii ministeriali ai statului unde actele sunt întocmite funcționarilor ministeriali ai statului pe teritoriul căruia se găsește destinatarul actului. În acest caz, funcționarul ministerial al statului de origine transmite o copie a actului funcționarului ministerial al statului în care se solicită executarea, care este competent pentru a o remite destinatarului. Această remitere se face în formele prevăzute de legea statului în care se solicită executarea. Aceasta este constatată printr-o atestare trimisă direct funcționarului ministerial al statului de origine.
Articolul V
Competența judiciară prevăzută la articolul 6 alineatul (2) și la articolul 10 pentru cererea în garanție sau cererea de intervenție, nu poate fi invocată în Republica Federală Germania. În acest stat, orice persoană domiciliată pe teritoriul altui stat contractant poate fi chemată în fața instanțelor în conformitate cu articolele 68, 72, 73 și 74 din Codul de procedură civilă privind litis denunciatio.
Hotărârile pronunțate în celelalte state contractante în temeiul articolului 6 alineatul (2) și al articolului 10 sunt recunoscute și executate în Republica Federală Germania în conformitate cu titlul III. Efectele față de terți ale hotărârilor pronunțate în acest stat, în aplicarea articolelor 68, 72, 73 și 74 din Codul de procedură civilă, sunt de asemenea recunoscute în celelalte state contractante.
Articolul Va (2)
În materie de obligație de întreținere, termenul „instanță” include autoritățile administrative daneze.
Articolul Vb (2)
În litigiile între căpitan și un membru al echipajului unei nave, înmatriculată în Danemarca sau în Irlanda, legate de remunerație sau de alte condiții de serviciu, instanța dintr-un stat contractant stabilește dacă agentul diplomatic sau consular care răspunde pentru navă este notificat asupra litigiului. Instanța suspendă procedura atât timp cât agentul nu a fost notificat. Din oficiu aceasta își declină competența, în cazul în care funcționarul, notificat corespunzător, își exercită competențele acordate în materie de o convenție consulară sau, în absența unei astfel de convenții, în cazul în care ridică, în termenul legal, obiecții privind exercitarea unei astfel de competențe.
Articolul Vc (2)
Articolele 52 și 53 din prezenta convenție, în cazul în care se aplică în conformitate cu articolul 69 alineatul (5) din Convenția privind brevetul european pentru piața comună, semnată la Luxemburg la 15 decembrie 1975, la dispozițiile privind residence în textul în limba engleză al respectivei convenției, se consideră că termenul residence în textul respectiv este similar cu termenul „domiciliu” din articolele 52 și 53 de mai sus.
Articolul Vd (2)
Fără a aduce atingere competenței Organizației Europene de Brevetare conform Convenției Europene de Brevetare, semnată la München la 5 octombrie 1973, instanțelor din orice stat contractant le revine competența exclusivă, indiferent de domiciliu, cu privire la procedurile care implică înregistrarea sau valabilitatea unui brevet european acordat pentru statul respectiv, care nu este un brevet comunitar, în temeiul dispozițiilor articolului 86 din Convenția privind brevetul european pentru piața comună, semnată la Luxemburg, la 15 decembrie 1975.
Articolul VI
Statele contractante comunică secretarului general al Consiliului Comunităților Europene textele dispozițiilor lor legale care ar modifica fie articolele propriilor acte cu putere de lege menționate în convenție, fie competențele desemnate în titlul III secțiunea 2 din convenție.
Drept care plenipotențiarii mai jos menționați au semnat prezentul protocol.
Încheiat la Bruxelles, douăzeci și șapte septembrie o mie nouă sute șaptezeci și opt.
Pentru Maiestatea Sa Regele Belgienilor,
Pierre HARMEL
Pentru președintele Republicii Federale Germania,
Willy BRANDT
Pentru președintele Republicii Franceze,
Michel DEBRÉ
Pentru președintele Republicii Italiene,
Giuseppe MEDICI
Pentru Alteța sa regală Marele Duce al Luxemburgului,
Pierre GRÉGOIRE
Pentru Majestatea Sa Regina Țărilor de Jos,
J.M.A.H. LUNS
(1) text astfel cum a fost modificat prin convenția de aderare.
(2) Articol adăugat prin articolul 29 din Convenția de aderare.
DECLARAȚIE COMUNĂ
Guvernele Regatului Belgiei, Republicii Federale Germania, Republicii Franceze, Republicii Italiene, Marelui Ducat al Luxemburgului și Regatului Țărilor de Jos,
La data semnării convenției privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială,
Dorind să asigure o aplicare cât mai eficientă posibil a dispozițiilor sale,
Dorind să evite ca divergențele de interpretare ale convenției să dăuneze caracterului său unitar,
Conștiente de faptul că ar putea să apară eventuale conflicte pozitive sau negative de competență în aplicarea convenției,
Se declară pregătite:
1. |
să studieze aceste aspecte și, în special, să examineze posibilitatea de a atribui anumite competențe Curții de Justiție a Comunităților Europene și de a negocia, după caz, un acord în acest sens; |
2. |
să instituie contacte periodice între reprezentanții lor. |
Drept care, plenipotențiarii au semnat prezenta declarație comună.
Încheiată la Bruxelles, douăzeci și șapte septembrie o mie nouă sute șaizeci și opt.
Pierre HARMEL
Willy BRANDT
Michel DEBRÉ
Giuseppe MEDICI
Pierre GRÉGOIRE
J.M.A.H. LUNS
PROTOCOL
privind interpretarea de către Curtea de Justiție a Convenției din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (1)
ÎNALTELE PĂRȚI CONTRACTANTE LA TRATATUL DE INSTITUIRE A COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,
AVÂND ÎN VEDERE declarația anexată la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială semnată la Bruxelles, la 27 septembrie 1968,
MAIESTATEA SA REGELE BELGIENILOR:
Dl Alfons VRANCKX,
Ministrul Justiției;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FEDERALE GERMANIA:
Dl Gerhard JAHN,
Ministrul Federal al Justiției;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FRANCEZE:
Dl René PLEVEN,
Gardianul sigiliilor
Ministrul Justiției;
PREȘEDINTELE REPUBLICII ITALIA:
Dl Erminio PENNACCHINI,
Subsecretar de Stat, Ministerul Justiției;
ALTEȚA SA REGALĂ MARELE DUCE AL LUXEMBURGULUI:
Dl Eugène SCHAUS,
Ministrul Justiției;
Vicepreședinte al Guvernului;
MAJESTATEA SA REGINA ȚĂRILOR DE JOS:
Dl C.H.F. POLAK,
Ministrul Justiției;
CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:
Articolul 1
Curtea de Justiție a Comunităților Europene este competentă să pronunțe hotărâri în interpretarea Convenției privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială și a protocolului anexat la convenție, semnate la Bruxelles, la 27 septembrie 1968, precum și a interpretării prezentului protocol.
Curtea de Justiție a Comunităților Europene este competentă să pronunțe hotărâri în interpretarea Convenției privind aderarea Regatului Danemarcei, Irlandei și Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la Convenția din 27 septembrie 1968 și la prezentul protocol (2).
Articolul 2
Următoarele instanțe sunt îndreptățite să solicite Curții de Justiție pronunțarea unei hotărâri cu titlu preliminar în chestiuni de interpretare:
1. |
|
2. |
instanțele din statele părți contractante când hotărăsc ca instanțe de apel; |
3. |
în cazurile prevăzute la articolul 37 din Convenție, instanțele menționate în articolul menționat. |
Articolul 3
(1) Atunci când se ridică o întrebare privind interpretarea Convenției și a celorlalte texte menționate la articolul 1 într-un cauză pendinte în fața unei instanțe menționate la articolul 2 alineatul (1), această instanță este obligată, dacă consideră că o decizie în această sens este necesară pentru a-i permite să se pronunțe, să solicite Curții de Justiție să pronunțe o hotărâre cu privire la respectiva întrebare.
(2) Atunci când o astfel de întrebare este ridicată în fața oricărei instanțe menționate la articolul 2 punctele (2) și (3), instanța în cauză poate, în condițiile prevăzute la alineatul (1), să ceară Curții de Justiție să se pronunțe cu privire la aceasta.
Articolul 4
(1) Autoritatea competentă dintr-un stat parte contractantă poate cere Curții de Justiție să pronunțe o hotărâre cu privire la o chestiune de interpretare a convenției și a celorlalte texte menționate în articolul 1 dacă hotărârile pronunțate de instanțele din acel stat sunt în contradicție cu interpretarea dată fie de Curtea de Justiție, fie de o hotărâre pronunțată de o instanță din alt stat parte contractantă menționată la articolul 2 alineatele (1) și (2). Dispozițiile din prezentul alineat se aplică numai hotărârilor care au dobândit autoritate de lucru judecat.
(2) Interpretarea dată de Curtea de Justiție în urma unei astfel de cereri nu afectează hotărârile în privința cărora a fost cerută interpretarea.
(3) Procurorii generali ai Curților de Casație din statele părți contractante sau oricare alte autorități desemnate de un stat parte contractantă sunt competenți să sesizeze Curtea de Justiție prin cereri de interpretare în conformitate cu alineatul (1).
(4) Grefierul Curții de Justiție notifică cererea statelor părți contractante, Comisiei și Consiliului Comunităților Europene care, în termen de două luni de la această notificare, pot înainta memorii sau observații scrise Curții.
(5) Procedura prevăzută de prezentul articol nu implică nici perceperea unor taxe nici rambursarea costurilor sau cheltuielilor.
Articolul 5
(1) Cu excepția cazurilor pentru care prezentul protocol prevede dispoziții contrare, dispozițiile din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene și dispozițiile din Protocolul de stabilire a statutului Curții de Justiție anexat tratatului, care sunt aplicabile atunci când se solicită Curții să pronunțe o hotărâre preliminară, se aplică de asemenea procedurii de interpretare a convenției și celorlalte texte menționate la articolul 1.
(2) Regulamentul de procedură ale Curții de Justiție este adaptat și completat, dacă este necesar, în conformitate cu articolul 188 din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene.
Articolul 6 (4)
Prezentul protocol se aplică pe teritoriile europene ale statelor contractante, inclusiv Groenlanda, departamentele și teritoriile franceze de peste mări și în Mayotte.
Regatul Țărilor de Jos poate declara în momentul semnării sau ratificării prezentului protocol sau în orice moment ulterior, prin notificarea Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene, că prezentul protocol se aplică și Antilelor Olandeze.
Prin derogare de la primul paragraf, prezenta convenție nu se aplică:
1. |
în Insulele Feroe, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Danemarcei; |
2. |
teritoriilor europene situate în afara Regatului Unit pentru ale căror relații internaționale este responsabil Regatul Unit, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Unit pentru oricare din aceste teritorii. |
Respectivele declarații pot fi făcute în orice moment prin notificarea Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 7
Prezentul protocol se ratifică de către statele semnatare. Instrumentele de ratificare se depun pe lângă Secretariatul General al Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 8 (5)
Prezentul protocol intră în vigoare în prima zi din a treia lună după depunerea instrumentului de ratificare al ultimului stat semnatar care îndeplinește ultimul această formalitate. Cu toate acestea, intrarea în vigoare a prezentului protocol are loc cel mai devreme în același timp cu cea a Convenției privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială.
Articolul 9
Statele părți contractante recunosc că orice stat care devine membru al Comunității Economice Europene și pentru care se aplică articolul 63 din Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie să accepte dispozițiile din prezentul protocol, sub rezerva adaptărilor necesare.
Articolul 10
Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene notifică statelor semnatare:
(a) |
depunerea oricărui instrument de ratificare; |
(b) |
data de intrare în vigoare a prezentului protocol; |
(c) |
declarațiile primite în temeiul articolului 4 alineatul (3); |
(d) |
declarațiile primite în temeiul articolului 6 (6). |
Articolul 11
Statele părți contractante comunică Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene textele dispozițiilor legislative din dreptul lor intern care implică o modificare a listei instanțelor enumerate la articolul 2 alineatul (1).
Articolul 12
Prezentul protocol se încheie pentru o perioadă nelimitată.
Articolul 13
Fiecare stat parte contractantă poate cere revizuirea prezentului protocol. În acest caz, președintele Consiliului Comunităților Europene convoacă o conferință de revizuire.
Articolul 14 (7)
Prezentul protocol, redactat într-un singur exemplar în limbile franceză, germană, italiană și olandeză, toate cele patru texte fiind autentice, se depune în arhivele Secretariatului General al Consiliului Comunităților Europene. Secretarul General transmite o copie certificată guvernului fiecărui stat semnatar.
Drept care plenipotențiarii au semnat prezentul protocol.
Încheiat la Luxemburg, trei iunie o mie nouă sute șaptezeci și unu.
Pentru Maiestatea Sa Regele Belgienilor,
Alfons VRANCKX
Pentru președintele Republicii Federale Germania,
Gerhard JAHN
Pentru președintele Republicii Franceze,
René PLEVEN
Pentru președintele Republicii Italiene,
Erminio PENNACCHINI
Pentru Alteța sa regală Marele Duce al Luxemburgului,
Eugène SCHAUS
Pentru Majestatea Sa Regina Țărilor de Jos,
C.H.F. POLAK
(1) Text modificat prin Convenția de aderare.
(2) Al doilea paragraf adăugat prin articolul 30 din Convenția de aderare.
(3) Punctul 1 astfel cum a fost modificat prin articolul 31 din Convenția de aderare.
(4) Text modificat prin articolul 32 din Convenția de aderare.
(5) Pentru intrarea în vigoare a Convenției de aderare a se vedea articolul 39 din aceasta.
(6) Litera (d) astfel cum a fost modificată prin articolul 33 din Convenția de aderare.
(7) A se vedea, de asemenea, articolul 37 al doilea paragraf din Convenția de aderare care prevede că textele în limbile daneză, engleză și irlandeză sunt autentice.
DECLARAȚIE COMUNĂ
Guvernele Regatului Belgiei, Republicii Federale Germania, Republicii Franceze, Republicii Italiene, Marelui Ducat al Luxemburgului și Regatului Țărilor de Jos,
La data semnării protocolului privind interpretarea de către Curtea de Justiție a Convenției din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială,
Dorind să asigure o aplicare cât mai eficientă și uniformă posibil a dispozițiilor sale,
Declarându-se pregătite să organizeze, în legătură cu Curtea de Justiție, un schimb de informații privind hotărârile pronunțate de jurisdicțiile menționate la articolul 2 alineatul (1) din protocolul menționat anterior în temeiul Convenției și a Protocolului din 27 septembrie 1968.
Drept care, plenipotențiarii au semnat prezenta declarație comună.
Încheiată la Luxemburg, trei iunie o mie nouă sute șaptezeci și unu.
Pentru Maiestatea Sa Regele Belgienilor,
Alfons VRANCKX
Pentru președintele Republicii Federale Germania,
Gerhard JAHN
Pentru președintele Republicii Franceze,
René PLEVEN
Pentru președintele Republicii Italiene,
Erminio PENNACCHINI
Pentru Alteța sa regală Marele Duce al Luxemburgului,
Eugène SCHAUS
Pentru Majestatea Sa Regina Țărilor de Jos,
C.H.F. POLAK
19/Volumul 10 |
RO |
Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene |
118 |
41982A1025(01)
L 388/1 |
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE |
CONVENȚIA
Privind aderarea Republicii Elene la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, precum și la Protocolul de interpretare a acesteia de către Curtea de Justiție, cu modificările aduse acestora prin Convenția privind aderarea Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord
(82/972/CEE)
PREAMBUL
ÎNALTELE PĂRȚI CONTRACTANTE LA TRATATUL DE INSTITUIRE A COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,
AVÂND ÎN VEDERE că Republica Elenă, devenind membră a Comunității, s-a angajat să adere la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, precum și la Protocolul de interpretare a acesteia de către Curtea de Justiție, cu modificările aduse acestora de Convenția privind aderarea Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, și în acest sens s-a angajat să înceapă negocierile cu statele membre ale Comunității în scopul realizării modificărilor necesare,
MAIESTATEA SA REGELE BELGIEI pe:
Jean GOL,
Vice prim-ministru,
Ministrul Justiției și al Reformei Instituționale;
MAIESTATEA SA REGINA DANEMARCEI pe:
Erik NINN-HANSEN,
Ministrul Justiției;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FEDERALE GERMANIA pe:
Hans Arnold ENGELHARD,
Ministrul Federal al Justiției;
Dr. Günther KNACKSTEDT,
Ambasadorul Republicii Federale Germania la Luxemburg;
PREȘEDINTELE REPUBLICII ELENE pe:
Georges-Alexandre MANGAKIS,
Ministrul Justiției;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FRANCEZE pe:
Robert BADINTER,
Păstrătorul sigiliilor,
Ministrul Justiției;
PREȘEDINTELE IRLANDEI pe:
Sean DOHERTY,
Ministrul Justiției;
PREȘEDINTELE REPUBLICII ITALIENE pe:
Clelio DARIDA,
Ministrul Justiției;
ALTEȚA SA REGALĂ MARELE DUCE DE LUXEMBURG pe:
Colette FLESCH,
Vicepreședinte al Guvernului,
Ministrul Justiției;
MAIESTATEA SA REGINA ȚĂRILOR DE JOS pe:
J. de RUITER,
Ministrul Justiției;
MAIESTATEA SA REGINA REGATULUI UNIT AL MARII BRITANII ȘI IRLANDEI DE NORD pe:
Peter Lovat FRASER, Esquire
Solicitor-General pentru Scoția
Departamentul Lord Advocate;
CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:
TITLUL I
Dispoziții generale
Articolul 1
(1) Republica Elenă aderă la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială semnată la Bruxelles, la 27 septembrie 1968 (denumită în continuare „Convenția din 1968”) și la Protocolul de interpretare a acesteia de către Curtea de Justiție, semnat la Luxemburg, la 3 iunie 1971 (denumit în continuare „Protocolul din 1971”), cu modificările aduse acestora de Convenția privind aderarea Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială și la Protocolul de interpretare a acesteia de către Curtea de Justiție, semnat la Luxemburg, la 9 octombrie 1978 (denumită în continuare „Convenția din 1978”).
(2) Aderarea Republicii Elene se extinde, în special, la articolul 25 alineatul (2) și la articolele 35 și 36 din Convenția din 1978.
Articolul 2
Modificările aduse prin prezenta convenție la Convenția din 1968 și la Protocolul din 1971, astfel cum au fost modificate prin Convenția din 1978, figurează în titlurile II-IV.
TITLUL II
Modificări la Convenția din 1968
Articolul 3
La articolul 3 paragraful al doilea din Convenția din 1968, modificat prin articolul 4 din Convenția din 1978, între a treia și a patra liniuță se introduce următoarea liniuță:
„— |
în Grecia: articolul 40 din Codul de procedură civilă (Κώδικας Πολιτικής Δικονομίας)”. |
Articolul 4
La articolul 32 primul paragraf din Convenția din 1968, modificat prin articolul 16 din Convenția din 1978, între a treia și a patra liniuță se introduce următoarea liniuță:
„— |
în Grecia, la μονομελές πρωτοδικείο”. |
Articolul 5
(1) La articolul 37 primul paragraf din Convenția din 1968, modificat prin articolul 17 din Convenția din 1978, între a treia și a patra liniuță se introduce următoarea liniuță:
„— |
în Grecia, în fața έφετεϊο”. |
(2) La articolul 37 al doilea paragraf din Convenția din 1968, modificat prin articolul 17 din Convenția din 1978, prima liniuță se înlocuiește cu textul următor:
„— |
în Belgia, Grecia, Franța, Italia, Luxemburg și Țările de Jos, decât al unui recurs în anulare”. |
Articolul 6
La articolul 40 primul paragraf din Convenția din 1968, modificat prin articolul 19 din Convenția din 1978, între a treia și a patra liniuță se introduce următoarea liniuță:
„— |
în Grecia, la έφετεϊο”. |
Articolul 7
La articolul 41 din Convenția din 1968, modificat prin articolul 20 din Convenția din 1978, prima liniuță se înlocuiește cu textul următor:
„— |
în Belgia, Grecia, Franța, Italia, Luxemburg și Țările de Jos, decât al unui recurs în anulare”. |
Articolul 8
În lista convențiilor, de la articolul 55 din Convenția din 1968, modificat prin articolul 24 din Convenția din 1978, se introduce, în ordine cronologică, următorul text:
„— |
Convenția dintre Regatul Greciei și Republica Federală Germania privind recunoașterea și executarea reciprocă în materie civilă și comercială a hotărârilor judecătorești, a sentințelor arbitrale și a actelor autentice, semnată la Atena, la 4 noiembrie 1961”. |
TITLUL III
Modificări la Protocolul anexat la Convenția din 1968
Articolul 9
La prima teză din articolul Vb adăugat la Protocolul anexat la Convenția din 1968 prin articolul 29 din Convenția din 1978 se adaugă, după cuvântul „Danemarca”, o virgulă și cuvintele „în Grecia”.
TITLUL IV
Modificări la Protocolul din 1971
Articolul 10
La articolul 1 din Protocolul din 1971, astfel cum a fost modificat prin articolul 30 din Convenția din 1978, se adaugă următorul paragraf:
„Curtea de Justiție a Comunităților Europene este, de asemenea, competentă să pronunțe hotărâri cu privire la interpretarea Convenției privind aderarea Republicii Elene la Convenția din 27 septembrie 1968 și la prezentul protocol, modificate prin Convenția din 1978.”
Articolul 11
La articolul 2 punctul (1) din Protocolul din 1971, modificat prin articolul 31 din Convenția din 1978, între a treia și a patra liniuță se introduce următoarea liniuță:
„— |
în Grecia: άνώτατα δικαστήρια”. |
TITLUL V
Dispoziții tranzitorii
Articolul 12
(1) Convenția din 1968 și Protocolul din 1971, modificate prin Convenția din 1978 și prin prezenta convenție, se aplică numai acțiunilor în justiție deschise și actelor autentice redactate sau înregistrate oficial după intrarea în vigoare a prezentei convenții în statul de origine și, în cazul în care se solicită recunoașterea sau executarea unei hotărâri judecătorești sau a unui act autentic, în statul solicitat.
(2) Cu toate acestea, în raporturile dintre statul de origine și statul solicitat, hotărârile pronunțate după data intrării în vigoare a prezentei convenții în acțiunile deschise înainte de această dată sunt recunoscute și executate în conformitate cu dispozițiile titlului III din Convenția din 1968, astfel cum a fost modificată prin Convenția din 1978 și prin prezenta convenție, în cazul în care competența s-a întemeiat pe norme conforme cu dispozițiile titlului II din Convenția din 1968, astfel cum a fost modificată, sau conforme cu dispozițiile unei convenții care era în vigoare între statul de origine și statul solicitat în momentul când s-a deschis acțiunea.
TITLUL VI
Dispoziții finale
Articolul 13
Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene transmite Guvernului Republicii Elene o copie certificată a Convenției din 1968, a Protocolului din 1971 și a Convenției din 1978, în limbile daneză, engleză, franceză, germană, irlandeză, italiană și olandeză.
Textele Convenției din 1968, ale Protocolului din 1971 și ale Convenției din 1978 redactate în limba greacă se anexează la prezenta convenție. Textele redactate în limba greacă sunt autentice în aceleași condiții ca și celelalte texte ale Convenției din 1968, ale Protocolului din 1971 și ale Convenției din 1978.
Articolul 14
Statele semnatare ratifică prezenta convenție. Instrumentele de ratificare se depun la Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 15
Prezenta convenție va intra în vigoare între statele care au ratificat-o în prima zi din cea de-a treia lună de la depunerea ultimului instrument de ratificare de către Republica Elenă și acele state care au pus în aplicare Convenția din 1978 în conformitate cu articolul 39 din convenția respectivă.
Prezenta convenție va intra în vigoare pentru fiecare stat membru care a ratificat-o ulterior în prima zi din cea de-a treia lună de la depunerea instrumentelor sale de ratificare.
Articolul 16
Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene va notifica statele semnatare cu privire la:
(a) |
depunerea fiecărui instrument de ratificare; |
(b) |
datele intrării în vigoare a prezentei convenții pentru statele contractante. |
Articolul 17
Prezenta convenție, redactată într-un singur exemplar original, în limbile daneză, engleză, franceză, germană, greacă, irlandeză, italiană și olandeză, toate cele opt texte fiind, în mod egal, autentice, se depune în arhivele Secretariatului General al Consiliului Comunităților Europene. Secretarul General va transmite câte o copie certificată guvernului fiecărui stat semnatar.
Til bekræftelse heraf har undertegnede behørigt befuldmægtigede underskrevet denne konvention.
Zu Urkund dessen haben die hierzu gehörig befugten Unterzeichneten ihre Unterschriften unter dieses Übereinkommen gesetzt.
Σέ πίστωση των άνωτέρω οι ύπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν τήν ύπογραφή του κάτω άπό τήν παρούσα σύμβαση.
In witness whereof the undersigned, being duly authorized thereto, have signed this Convention.
En foi de quoi, les soussignés, dûment autorisés à cet effet, ont signé la présente convention.
Dá fhianú sin, shínigh na daoine seo thíos, arna n-údarú go cuí chuige sin, an Coinbhinsiun seo.
In fede di che i sottoscritti, debitamente autorizzati a tal fine, hanno firmato la presente convenzione.
Ten blijke waarvan de ondergetekenden, daartoe behoorlijk gemachtigd, hun handtekening onder dit Verdrag hebben geplaatst.
Udfærdiget i Luxembourg, den femogtyvende oktober nitten hundrede og toogfirs.
Geschehen zu Luxemburg am fünfundzwanzigsten Oktober neunzehnhundertzweiundachtzig.
Έγινε στό Λουξεμβούργο, στίς είκοσι πέντε Όκτωβρίου χίλια έννιακόσια ογδόντα δύο.
Done at Luxembourg on the twenty-fifth day of October in the year one thousand nine hundred and eighty-two.
Fait à Luxembourg, le vingt-cinq octobre mil neuf cent quatre-vingt-deux.
Arna dhéanamh i Lucsamburg an cúigiú lá is fiche de mhí Dheireadh Fómhair sa bhliain, míle naoi gcéad ochtó a dó.
Fatto a Lussemburgo, addì venticinque ottobre millenovecentoottantadue.
Gedaan te Luxemburg, de vijfentwintigste oktober negentienhonderd tweeëntachtig.
Pour Sa Majesté le Roi des Belges
Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen
For Hendes Majestæt Danmarks dronning
Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland
Γιά τόν Πρόεδρο τής Έλληνικής Δημοκρατίας
Pour le président de la République française
Thar ceann Uachtarán na hÉireann
Per il presidente della Repubblica italiana
Pour Son Altesse Royale le Grand-duc de Luxembourg
Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden
For Her Majesty the Queen of the United Kingdom of Great Britain and Northern IreIand
ΣΥΜΒΑΣΗ
γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν εκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις
ΠΡΟΟΙΜΙΟ
ΤΑ ΥΨΗΛΑ ΣΥΜΒΑΛΛΟΜΕΝΑ MEPH ΣΤΗ ΣΥΝΘΗΚΗ ΠΕΡΙ ΙΔΡΥΣΕΩΣ ΤΗΣ ΕΥΡΩΠΑÏΚΗΣ ΟΙΚΟΝΟΜΙΚΗΣ ΚΟΙΝΟΤΗΤΑΣ,
Έπιθυμώντας νά θέσουν σέ έφαρμογή τίς διατάξεις του άρθρου 220 της συνθήκης αυτης, δυνάμει του όποίου άνέλαβαν τήν υποχρέωση νά έξασφαλίσουν τήν άπλούστευση των διατυπώσεων γιά τήν άμοιβαία αναγνώριση καί έκτέλεση των δικαστικων άποφάσεων,
Μεριμνώντας γιά τήν ένίσχυση στήν Κοινότητα της έννομης προστασίας των έγκαταστημένων σέ αύτή προσώπων,
Έκτιμώντας ότι πρός τό σκοπό αύτό προέχει νά καθορισθει ή διεθνής δικαιοδοσία των δικαστηρίων τους, νά διευκολυνθει ή άναγνώριση καί νά θεσπισθει ταχεία διαδικασία γιά τήν έκτέλεση των άποφάσεων καθώς καί των δημόσιων έγγράφων καί των δικαστικων συμβιβασμων,
Η ΑΥΤΟΥ ΜΕΓΑΛΕΙΟΤΗΤΑ Ο ΒΑΣΙΛΙΑΣ ΤΩΝ ΒΕΛΓΩΝ:
τόν κ. Pierre HARMEL,
Ύπουργό Έξωτερικών,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΟΜΟΣΠΟΝΔΙΑΚΗΣ ΔΗΜΟΚΡΑΤΙΑΣ ΤΗΣ ΓΕΡΜΑΝΙΑΣ:
τόν κ. Willy BRANDT,
Άντικαγκελλάριο,
Ύπουργό Έξωτερικων,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΓΑΛΛΙΚΗΣ ΔΗΜΟΚΡΑΤΙΑΣ:
τόν κ. Michel DEBRÉ,
Ύπουργό Έξωτερικων,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΙΤΑΛΙΚΗΣ ΔΗΜΟΚΡΑΤΙΑΣ:
τόν κ. Giuseppe MEDICI,
Ύπουργό Έξωτερικων,
Η ΑΥΤΟΥ ΒΑΣΙΛΙΚΗ ΥΨΗΛΟΤΗΤΑ Ο ΜΕΓΑΣ ΔΟΥΚΑΣ ΤΟΥ ΛΟΥΞΕΜΒΟΥΡΓΟΥ:
τόν κ. Pierre GRÉGOIRE,
Ύπουργό Έξωτερικων,
Η ΑΥΤΗΣ ΜΕΓΑΛΕΙΟΤΗΤΑ Η ΒΑΣΙΛΙΣΣΑ ΤΩΝ ΚΑΤΩ ΧΩΡΩΝ:
τόν κ. J. Μ. Α. Η. LUNS,
Ύπουργό Έξωτερικων,
ΣΥΜΦΩΝΗΣΑΝ ΣΤΙΣ ΑΚΟΛΟΥΘΕΣ ΔΙΑΤΑΞΕΙΣ:
ΤΙΤΛΟΣ Ι
ΠΕΔΙΟ ΕΦΑΡΜΟΓΗΣ
Άρθρο 1
Ή παρούσα σύμβαση έφαρμόζεται σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, άνεξάρτητα άπό τό είδος του δικαστηρίου.
Έξαιρουνται άπό τήν έφαρμογή της:
1. |
ή προσωπική κατάσταση καί ίκανότητα των φυσικων προσώπων, οί περιουσιακές σχέσεις των συζύγων, οί κληρονομικές σχέσεις· |
2. |
oί πτωχεύσεις, πτωχευτικοί συμβιβασμοί καί άλλες άνάλογες διαδικασίες· |
3. |
ή κοινωνική άσφάλιση· |
4. |
ή διαιτησία. |
ΤΙΤΛΟΣ II
ΔΙΕΘΝΗΣ ΔΙΚΑΙΟΔΟΣΙΑ
Τμήμα 1
Γενικές διατάξεις
Άρθρο 2
Μέ τήν έπιφύλαξη των διατάξεων της παρούσας συμβάσεως, τά πρόσωπα, πού έχουν τήν κατοικία τους στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους ένάγονται ένώπιον των δικαστηρίων του κράτους αύτου, άνεξάρτητα άπό τήν ίθαγένειά τους.
Τά πρόσωπα πού δέν έχουν τήν ίθαγένεια του κράτους στό όποιο κατοικουν, ύπάγονται, στό κράτος αύτό, στούς κανόνες διεθνους δικαιοδοσίας πού έφαρμόζονται στούς ήμεδαπούς.
Άρθρο 3
Τά πρόσωπα πού έχουν τήν κατοικία τους στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους μπορουν νά έναχθουν ένώπιον των δικαστηρίων άλλου συμβαλλόμενου κράτους μόνο σύμφωνα μέ τούς κανόνες πού περιλαμβάνονται στά τμήματα 2 ώς 6 του παρόντος τίτλου.
Δέν έφαρμόζονται σέ βάρος τους, ίδίως:
— |
στό Βέλγιο: τό άρθρο 15 του Code civil — Burgerlijk Wetboek (άστικου κώδικα) καί τά άρθρα 52, 52 bis καί 53 του νόμου της 25ης Μαρτίου 1876 περί αρμοδιότητος· |
— |
στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας: τό άρθρο 23 της Zivilprozeßordnung (κώδικα πολιτικης δικονομίας)· |
— |
στή Γαλλία: τά άρθρα 14 καί 15 του Code civil (άστικου κώδικα)· |
— |
στήν Ίταλία: τό άρθρο 2 καί τό άρθρο 4 άριθ. 1 καί 2 του Codice di procedure civile (κώδικα πολιτικης δικονομίας)· |
— |
στό Λουξεμβουργο: τά άρθρα 14 καί 15 του Code civil (άστικου κώδικα)· |
— |
στίς Κάτω Χωρες: τό άρθρο 126 άριθ. 3 καί τό άρθρο 127 του Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (κώδικα πολιτικhς δικονομίας). |
Άρθρο 4
Άν ό έναγόμενος δέν έχει κατοικία στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους, ή διεθνής δικαιοδοσία σέ κάθε συμβαλλόμενο κράτος ρυθμίζεται άπό τό δίκαιο του κράτους αύτου, μέ τήν έπιφύλαξη του άρθρου 16.
Κατά του εναγομένου αύτου κάθε πρόσωπο πού έχει την κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους, άνεξάρτητα άπό τήν ίθαγένειά του, μπορει νά επικαλεσθει στό κράτος αυτό, όπως καί οί ήμεδαποί, τούς έκει ίσχύοντες κανόνες διεθνους δικαιοδοσίας καί ίδίως έκείνους πού προβλέπονται στό άρθρο 3 δεύτερη.
Τμημα 2
Είδικές θάσεις διεθνους δίκαιοδοσίας
Άρθρο 5
Πρόσωπο πού έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους μπορεί νά έναχθει σέ άλλο συμβαλλόμενο κράτος:
1. |
ώς πρό διαφορές έκ συμβάσεως, ένώπιον του δικαστηρίου του τόπου όπου έκπληρώθηκε ή οφείλει νά έκπληριοθει ή παροχή· |
2. |
ώς πρός ύποχρεώσεις διατροφης, ένώπιον του δικαστηρίου του τόπου όπου ό δικαιουχος της διατροφης έχει τήν κατοικία ή τή συνήθη διαμονή του· |
3. |
ώς πρός ένοχές έξ άδικοπραξίας ή οιονεί άδικοπραξίας, ένώπιον του δικαστηρίου του τόπου όπου συνέβη τό ζημιογόνο γεγονός· |
4. |
σέ περιπτώσεις άγωγης άποζημιώσεως ή άποκαταστάσεως της προτέρας καταστάσεως πού θεμελιώνονται σέ άξιόποινη πράξη, ένώπιον του δικαστηρίου όπου άσκειται ή ποινική δίωξη, κατά τό μέτρο πού σύμφωνα μέ τό δίκαιό του τό δικαστήριο αύτό μπορει νά έπιληφθει της πολιτικης άγωγης· |
5. |
ώς πρός διαφορές σχετικές μέ τήν έκμετάλλευση ύποκαταστήματος, πρακτορείου ή κάθε άλλης έγκατάστάσεως, ένώπιον του δικαστηρίου της τοποθεσίας τους. |
Άρθρο 6
Πρόσωπο πού έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους μπορει έπίσης νά έναχει:
1. |
άν ύπάρχουν πολλοί έναγόμενοι, ένώπιον του δικαστηρίου της κατοικίας ένός άπό άυτούς· |
2. |
άν πρόκειται γιά προσεπίκληση δικονομικου έγγυητη ή άλλη προσεπίκληση, ένώπιον του δικαστηρίου τής κύριας δίκης, έκτός άν μόνος σκοπός τους ηταν νά απομακρύνουν τόν έγγυητή ή τόν προσεπικαλούμενο άπό τό δικαστήριο πού θά ειχε διεθνή δικαιοδοπία στήν περίπτωσή τους· |
3. |
άν πρόκειται γιά άνταγωγή πού άπορρέει άπό τήν ίδια σύμβαση ή τά ίδια πραγματικά περιστατικά στά όποια στηρίζεται ή κύρια άγωγή, ένώπιον του δικαστηρίου όπου ειναι έκκρεμής ή άγωγή αύτή. |
Τμημα 3
Διεθνής δικαιοδοσία σέ ύποθέσεις άσφαλίσεων
Άρθρο 7
Σέ ύποθέσεις άσφαλίσεων ή διεθνής δικαιοδοσία ρυθμίζεται άπό τό παρόν τμημα, μέ τήν έπιφύλαξη των διατάξεων του άρθρου 4 καί του άρθρου 5 σημειο 5.
Άρθρο 8
Ό ασφαλιστής πού έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους μπορει νά έναχθει είτε ενώπιον των δικαστηρίων αύτου του κράτους είτε, σέ άλλω συμβαλλόμενο κράτος, ένώπιον του δικαστηρίου του τόπου όπου ό αντισυμβαλλόμενος έχει τήν κατοικία του, είτε, άν ένάγονται περισσότεροι άσφαλιστές, ένώπιον των δικαστηρίων του συμβαλλόμενου κράτους όπου ένας άπό αύτούς έχει τήν κατοικία του.
Ό άσφαλιστής μπορει έπίσης, έφόσον αύτό προβλέπεται άπό τό δίκαιο του δικάζοντος δικαστη, νά έναχθει σέ συμβαλλόμενο κράτος άλλο άπό έκεινο όπου έχει τήν κατοικία του, ένώπιον του δικαστηρίου στήν περιφέρεια του όποίου έχει τήν κατοικία του τό πρόσωπο πού μεσολάβησε γιά τή σύναψη της άσφαλιστικης συμβάσεως, ύπό τόν όρο ότι ή κατοικία αύτή σημειώνεται στό άσφαλιστήριο ή στήν πρόταση άσφαλίσεως.
Ό άσφαλιστής πού δέν έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους άλλά διαθέτει ύποκατάστημα ή πρακτορειο σέ συμβαλλόμενο κράτος, θεωρειται, ώς πρός τίς διαφορές τίς σχετικές μέ τήν έκμετάλλευση αύτου του ύποκαταστήματος ή πρακτορείου, ότι έχει τήν κατοικία του στό έδαφος του κράτους αύτoυ.
Άρθρο 9
Ό άσφαλιστής μπορει έπιπλέον νά έναχθει ένώπιον των δικαστηρίων του τόπου όπου συνέβη τό ζημιογόνο γεγονός, άν πρόκειται γιά άσφάλιση άστικης εύθύνης ή γιά άσφάλιση άκινήτων. Τό ίδιο ίσχύει άν ή άσφάλιση άφορα άπό κοινου άκίνητα καί κινητά πού καλύπτονται άπό τό ίδιο άσφαλιστήριο καί ή προσβολή τους όφείλεται στήν ίδια αίτία.
Άρθρο 10
Σέ ύποθέσεις άσφαλίσεως άστικης εύθύνης, ό άσφαλιστής μπορεί έπίσης νά προσεπικληθει ένώπιον του δικαστιρίου πού έχει έπιληφθει της άγωγης του ζημιωθέντος κατά του άσφαλισμένου, άν τό δίκαιο τού δικαστηρίου τό επιτρέπει.
Οι διατάξεις των άρθρων 7, 8 καί 9 έφαρμόζονται σέ περίπτωστι εύθείας άγωγης του ζημιωθέντος κατά του άσφαλιστη, έφόσον ή εύθεία άγωγή έπιτρέπεται.
Άν τό δίκαιο πού διέπει τήν εύθεία άγωγή, προβλέπει τήν προσεπίκληση του άντισυμβαλλομένου ή του άσφαλισμένου, τό ίδιο δικαστήριο έχει δικαιοδοσία καί ώς πρός αύτούς.
Άρθρο 11
Μέ τήν έπιφύλαξη των διατάξεων του άρθρου 10 τρίτη παράγραφος, ή άγωγή του άσφαλιστή μπορεί νά άσκηθει μόνο ένώπιον των δικαστηρίων του συμβαλλόμενου κράτους στό όποιο έχει τήν κατοικία του ό έναγόμενος, άνεξάρτητα άν ειναι άντισυμβαλλόμενος, άσφαλισμένος ή δικαιουχος.
Οί διατάξεις του παρόντος τμήματος δέν θίγουν τό δικαίωμα άσκήσεως άνταγωγης ένώπιον του δικαστηρίου στό όποιο ειναι έκκρεμής ή κύρια άγωγή πού έχει είσαχθεί σύμφωνα μέ τίς διατάξεις του παρόντος τμήματος.
Άρθρο 12
Παρέκκλιση άπό τίς διατάξεις του παρόντος τμήματος είναι δυνατή μόνο μέ συμοωνίες:
1. |
μεταγενέστερες άπό τή γένεση της διαφορας, ή |
2. |
πού επιτρέπουν στόν άντισυμβαλλόμενο, τόν άσφαλισμένο ή τό δικαιουχο νά προσφύγει καί σέ άλλα δικαστήρια έκτός άπό αύτά πού προβλέπονται στό παρόν τμημα, ή |
3. |
πού, έχοντας συναφθει άνάμεσα σέ άσφαλιστή καί άντισυμβαλλόμενο μέ κατοικία στό ίδιο συμβαλλόμενο κράτος, άπονέμουν διεθνή δικαιοδοσία στά δικαστήρια του κράτους αύτου, άκόμη καί άν τό ζημιογόνο γεγονός συμβει στήν άλλοδαπή, έκτός άν τό δίκαιο του κράτους αύτου άπαγορεύει τέτοιες συμφωνίες. |
Τμημα 4
Διεθνής δικαιοδοσία σέ ύποθέσεις πωλήσεων μέ τμηματική καταβολή του τιμήματος καί δανείων μέ σταδιακή έξόφληση
Άρθρο 13
Σέ ύποθέσεις πωλήσεων ένσωμάτων κινητων μέ τμηματική καταβολή του τιμήματος ή δανείων μέ σταδιακή έξόφληση, πού συνδέονται άμεσα μέ τή χρηματοδότηση άγορας ένσωμάτων κινητων, ή διεθνής δικαιοδοσία ρυθμίζεται άπό τό παρόν τμημα μέ τήν έπιφύλαξη των διατάξεων του άρθρου 4 καί του άρθρου 5 σημειο 5.
Άρθρο 14
Ό πωλητής καί ό δανειοδότης άνάγονται ένώπιον των δικαστηρίων είτε του συμβαλλόμενου κράτους όπου έχουν τήν κατοικία τους είτε του συμβαλλόμενου κράτους όπου ό άγοραστής ή ό δανειολήπτης έχουν τήν κατοικία τους.
Ή άγωγή του πωλητη κατά του άγοραστή καί του δανειοδότη κατά του δανειολήπτη μπορει νά άσκηθει μόνο ένώπιον των δικαστηρίων του κράτους όπου ό έναγόμενος έχει τήν κατοικία του.
Οί διατάξεις αύτές δέν θίγουν τό δικαίωμα άσκήσεως άνταγωγης ένώπιον του δικαστηρίου στό όποιο είναι έκκρεμής ή κύρια άγωγή πού έχει είσαχθει σύμφωνα μέ τίς διατάξεις του παρόντος τμήματος.
Άρθρο 15
Παρέκκλιση άπό τίς διατάξεις του παρόντος τμήματος ειναι δυνατή μόνο μέ συμφωνίες:
1. |
μεταγενέστερες άπό τή γένεση της διαφορας, ή |
2. |
πού έπιτρέπουν στόν άγοραστή ή τό δανειολήπτη νά προσφύγει καί σέ άλλα δικαστήρια έκτός άπό αύτά πού προβλέπονται στό παρόν τμημα, ή |
3. |
πού, έχοντας συναφθει άνάμεσα σέ άγοραστή καί πωλητή ή άνάμεσα σέ δανειοδότη καί δανειολήπτη μέ κατοικία ή συνήθη διαμονή στό ίδιο συμβαλλόμενο κράτος, άπονέμουν διεθνή δικαιοδοσία στά δικαστήρια του κράτους αύτου, έκτός άν τό δίκαιό του άπαγορεύει τέτοιες συμφωνίες. |
Τμημα 5
Άποκλειστική διεθνής δίκαιοδοσία
Άρθρο 16
Άποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία, χωρίς νά λαμβάνεται ύπόψη ή κατοικία, έχουν:
1. |
σέ ύποθέσεις έμπράγματων δικαιωμάτων έπί άκινήτων καί μισθώσεων άκινήτων, τά δικαστήρια του συμβαλλόμενου κράτους της τοποθεσίας του άκινήτου· |
2. |
σέ θέμα έγκυρότητας, κύρους ή λύσεως έταιρειων ή νομικων προσώπων πού έχουν τήν έδρα τους στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους, ή αποφάσεων των όργάνων τους, τά δικαστήρια του κράτους αύτου· |
3. |
σέ θέματα κύρους των καταχωρίσεων σέ δημόσια βιβλία, τά δικαστήρια του συμβαλλόμενου κράτους στό έδαφος του όποίου τηρουνται τά βιβλία αύτά· |
4. |
σέ θέματα καταχωρίσεως ή κύρους διπλωμάτων εύρεσιτεχνίας, σημάτων, σχεδίων καί προτύπων καί άλλων άνάλογων δικαιωμάτων τά όποια έπιδέχονται κατάθεση ή καταχώριση, τά δικαστήρια του συμβάλλόμενου κράτους στό έδαφος του όποίου ή κατάθεση ή καταχώριση ζητήθηκε, πραγματοποιήθηκε ή θεωρειται ότι πραγματοποιήθηκε σύμφωνα μέ διεθνή σύμβαση· |
5. |
σέ θέματα άναγκαστικης έκτελέσεως άποφάσεων, τά δικαστήρια του συμβαλλόμενου κράτους του τόπου έκτελέσεως. |
Τμημα 6
Παρέκταση διεθνους δικαιοδοσίας
Άρθρο 17
Άν τά μέρη, άπό τά όποια ένα τουλάχιστον έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους, συμφώνησαν, είτε γραπτά είτε προφορικά μέ γραπτή έπιβεβαίωση, ότι ένα δικαστήριο ή τά δικαστήρια συμβαλλόμενου κράτους θά δικάζουν τίς διαφορές πού έχουν προκύψει ή πού θά προκύψουν άπό συγκεκριμένη έννομη σχέση, τό δικαστήριο αύτό ή τά δικαστήρια του κράτους αύτου έχουν άποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία.
Οί συμφωνίες διεθνους δικαιοδοσίας δέν παράγουν έννομες συνέπειες άν είναι άντίθετες πρός τίς διατάξεις των άρθρων 12 καί 15 ή άν τά δικαστήρια, τή διεθνή δικαιοδοσία των όποίων άποκλείουν,έχουν άποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία σύμφωνα μέ τό άρθρο 16.
Άν ή συμφωνία διεθνους δικαιοδοσίας έχει καταρτισθει πρός όφελος μόνο ένός των μερων, τό μέρος αύτό διατηρει τό δικαίωμα νά προσφύγει σέ κάθε άλλο δικαστήριο πού έχει διεθνή δικαιοδοσία σύμφωνα μέ τήν παρούσα σύμβαση.
Άρθρο 18
Πέραν των περιπτώσεων όπου ή διεθνής δικαιοδοσία άπορρέει άπό άλλες διατάξεις της παρούσας συμβάσεως, τό δικαστήριο συμβαλλόμενου κράτους ένώπιον του όποίου ό έναγόμενος παρίσταται άποκτά διεθνή δικαιοδοσία. Ό κανόνας αύτός δέν έφαρμόζεται, άν ή παράσταση έχει ως σκοπό τήν άμφισβήτηση της διεθνους δικαιοδοσίας ή άν ύπάρχει άλλο δικαστήριο μέ άποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία σύμφωνα μέ τό άρθρο 16.
Τμημα 7
Έρευνα της διεθνους δικαιοδοσίας καί του παραδεκτου
Άρθρο 19
Τό δικαστήριο συμβαλλόμενου κράτους διαπιστώνει αύτεπάγγελτα τήν έλλειψη διεθνους δικαιοδοσίας του, έφόσον καλειται νά κρίνει, ώς κύριο ζήτημα, διαφορά γιά τήν όποία δικαστήριο άλλου συμβαλλόμενου κράτους έχει άποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία σύμφωνα μέ τό άρθρο 16.
Άρθρο 20
Όταν πρόσωπο πού έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους ένάγεται ένώπιον δικαστηρίου άλλου συμβαλλόμενου κράτους καί δέν παρίσταται, τό δικαστήριο διαπιστώνει αύτεπάγγελτα στήν έλλειψη διεθνους δικαιοδοσίας του, άν ή δικαιοδοσία του δέν στηρίζεται στούς όρους της παρούσας συμβάσεως.
Ό δικαστής όφείλει νά άναστείλει τή διαδικασία, έφόσον δέν διαπιστώνεται ότι ό έναγόμενος αύτός ηταν σέ θέση νά παραλάβει τό είσαγωγικό έγγφαφο της δίκης έντός της άναγκαίας γιά τήν άμυνά του προθεσμίας ή ότι καταβλήθηκε κάθε επιμέλεια γιά τό σκοπό αύτό.
Οί διατάξεις της προηγούμενης παραγράφου άντικαθίστανται άπό έκείνες του άρθρου 15 της συμβάσεως της Χάγης της 15ης Νοεμβρίου 1965 γιά τήν έπίδοση καί κοινοποίηση στήν άλλοδαπή δικαστικων καί έξώδικων έγγράφων σέ άστικές ή έμπορικές ύποθέσεις, άν τό είσαγωγικό έγγραφο της δίκης έπρεπε νά διαβιβασθει σύμφωνα μέ τή σύμβαση αύτή.
Τμημα 8
Έκκρεμοδικία καί συνάφεια
Άρθρο 21
Άν έχουν άσκηθει άγωγές μέ τό ίδιο άντικείμενο καί τήν ίδια αίτία μεταξύ των ίδιων διαδίκων ένώπιον δικαστηρίων διάφορων συμβαλλόμενων κρατων, κάθε δικαστήριο, έκτός έκείνου πού έχει πρωτο έπιληφθει, όφείλει, άκόμη καί αύτεπάγγελτα, νά διαπιστώσει τήν έλλειψη διεθνους δικαιοδοσίας του ύπέρ του πρώτου.
Τό δικαστήριο πού όφείλει νά διαπιστώσει τήν έλλειψη διεθνους δικαιοδοσίας του μπορει νά άναστείλει τή διαδικασία, άν ή διεθνής δικαιοδοσία του άλλου δικαστηρίου άμφισβητείται.
Άρθρο 22
Όταν συναφεις άγωγές έχουν άσκηθει ένώπιον δικαστηρίων διάφορων συμβαλλόμενων κρατων καί είναι έκκρεμεις σέ πρωτο βαθμό, κάθε δικαστήριο έκτός έκείνου πού έχει πρωτο έπιληφθει, μπορει νά άναστείλει τή διαδικασία.
Κάθε δικαστήριο, έκτός έκείνου πού έχει πρωτο έπιληφθει, μπορει έπίσης, μέ αίτηση ένός άπό τούς διαδίκους, νά διαπιστώσει τήν έλλειψη διεθνους δικαιοδοσίας του, ύπό τήν προϋπόθεση ότι τό δίκαιό του έπιτρέπει τήν ένωση συναφων ύποθέσεων καί ότι τό πρωτο δικαστήριο έχει διεθνή δικαιοδοσία καί γιά τίς δύο άγωγές.
Ειναι συναφεις, κατά τήν έννοια του παρόντος άρθρου, άγωγές πού συνδέονται μεταξύ τους τόσο στενά ωστε νά ύπάρχει συμφέρον νά έξετασθουν καί νά έκδικασθουν ταυτόχρονα, προκειμένου νά άποφευχθουν λύσεις πού θά ηταν άσυμβίβαστες άν οί ύποθέσεις έκδικάζονταν χωριστά.
Άρθρο 23
Όταν περισσότερα δικαστήρια έχουν άποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία, ή διαπίστωση της έλλείψεως διεθνους δικαιοδοσίας γίνεται ύπέρ του δικαστηρίου πού έχει πρωτο έπιληφθει.
Τμημα 9
Άσφαλιστικά μέτρα
Άρθρο 24
Τά άσφαλιστικά μέτρα πού προβλέπονται άπό τό δίκαιο συμβαλλόμενου κράτους μπορουν νά ζητηθουν άπό τά δικαστήρια του κράτος αύτου, έστω καί άν δικαστήριο άλλου συμβαλλόμενου κράτους έχει, σύμφωνα μέ τήν παρούσα σύμβαση, διεθνή δικαιοδοσία γιά τήν ούσία της ύποθέσεως.
ΤΙΤΛΟΣ ΙΙΙ
ΑΝΑΓΝΩΡΙΣΗ ΚΑΙ ΕΚΤΕΛΕΣΗ
Άρθρο 25
Ώς άπόφαση, κατά τήν έννοια της παρούσας συμβάσεως, νοειται κάθε άπόφαση έκδιδόμενη άπό δικαστήριο συμβαλλόμενου κράτους, όποιαδήποτε καί άν είναι ή όνομασία της, όπως άπόφαση, διαταγή, διαταγή έκτελέσεως, καθώς καί ό καθορισμός της δικαστικης δαπάνης άπό τό γραμματέα.
Τμημα 1
Άναγνώριση
Άρθρο 26
Άπόφαση πού έκδίδεται σέ συμβαλλόμενο κράτος άναγνωρίζεται στά ύπόλοιπα συμβαλλόμενα κράτη χωρίς ίδιαίτερη διαδικασία.
Σέ περίπτωση άμφισβητήσεως, κάθε ένδιαφερόμενος πού έπικαλειται ώς κύριο ζήτημα τήν άναγνώριση μπορει νά ζητήσει, κατά τή διαδικασία πού προβλέπεται στά τμήματα 2 καί 3 του παρόντος τίτλου, νά διαπιστωθει ότι ή άπόφαση πρέπει νά άναγνωρισθει.
Άν ή έπίκληση της άναγνωρίσεως γίνεται παρεμπιπτόντως ένώπιον δικαστηρίου συμβαλλόμενου κράτους, τό δικαστήριο αύτό έχει διεθνή δικαιοδοσία νά κρίνει σχετικά.
Άρθρο 27
Άπόφαση δέν άναγνωρίζεται:
1. |
άν ή άναγνώριση άντίκειται στή δημόσια τάξη του κράτους άναγνωρίσεως· |
2. |
άν τό είσαγωγικό έγγραφο της δίκης δέν έχει έπιδοθει στόν έρημοδικήσαντα έναγόμενο κανονικά καί έγκαιρα ώστε νά μπορει νά αμυνθει· |
3. |
άν ή άπόφαση ειναι άσυμβίβαστη μέ άπόφαση πού έχει άκδοθει μεταξύ των ίδιων διαδίκων στό κράτος άναγνωρίσεως· |
4. |
άν, γιά νά έκδώσει τήν άπόφασή του, τό δικαστήριο του κράτους προελεύσεως έπέλυσε προδηκαστικό ζήτημα σχετικό μέ τήν προσωπική κατάσταση καί ίκανότητα των φυσικων προσώπων, τίς περιουσιακές σχέσεις των συζύγων ή τίς κληρονομικές σχέσεις, κατά τρόπο πού άντίκειται σέ κανόνα ίδιωτικου διεθνους δικαίου του κράτους άναγνωρίσεως, έκτός άν ή άπόφαση καταλήγει σέ άποτέλεσμα ίδιο μέ έκείνο πού θά προέκυπτε άπό τήν έφαρμογή των κανόνων ίδιωτικου διεθνους δικαίου του κράτους άναγνωρίσεως. |
Άρθρο 28
Άπόφαση δέν άναγνωρίζεται έπίσης άν έχουν παραβιασθει οί διατάξεις των τμημάτων 3, 4 καί 5 του τίτλου II, καθώς καί στίς περιπτώσεις πού προβλέπονται στό άρθρο 59.
Κατά τόν έλεγχο των βάσεων διεθνους δικαιοδοσίας πού άναφέρονται στήν προηγούμενη παράγραφο, ή άρχή ένώπιον της όποίας ζητειται ή άναγνώριση δεσμεύεται άπό τίς πραγματικές διαπιστώσεις στίς όποιες τό δικαστήριο του κράτους προελεύσεως έχει θεμελιώσει τήν διεθνή δικαιοδοσία του.
Μέ τήν έπιφύλαξη των διατάξεων της πρώτης παραγράφου, δέν έρευναται ή διεθνής δικαιοδοσία των δικαστηρίων του κράτους προελεύσεως· oί σχετικοί μέ τή διεθνή δικαιοδοσία κανόνες δέν άφορουν τή δημόσια τάξη ύπό τήν έννοια του άρθρου 27 σημειο 1.
Άρθρο 29
Άποκλείεται ή έπί της ούσίας άναθεώριση της άλλοδαπης άποφάσεως.
Άρθρο 30
Τό δικαστήριο συμβαλλόμενου κράτους ένώπιον του όποίου ζητειται άναγνώριση άποφάσεως πού έκδόθηκε σέ άλλο σαμβαλλόμενο κράτος, μπορει νά άναστείλει τή διαδικασία, άν ή άπόφαση αύτή έχει προσβληθει μέ τακτικό ένδικο μέσο.
Τμημα 2
Έκτέλεση
Άρθρο 31
Άπόφαση πού έκδόθηκε καί είναι έκτελεστή σέ συμβαλλόμενο κράτος έκτελειται σέ άλλο συμβαλλόμενο κράτος. άφου περιβληθει έκει τόν έκτελεστήριο τύπο, μέ αίτηση κάθε ένδιαφερομένου.
Άρθρο 32
Ή αίτηση ύποβάλλεται:
— |
στό Βέλγιο, στό Tribunal de première instance ή στό Rechtbank van eerste aanleg· |
— |
στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, στόν πρόεδρο τμήματος του Landgericht· |
— |
στή Γαλλία, στόν πρόεδρο του Tribunal de grande instance· |
— |
στήν Ίταλία, στό Corte d'appello· |
— |
στό Λουξεμβουργο, στόν πρόεδρο του Tribunal d'arrondissement· |
— |
στίς Κάτω Χωρες, στόν πρόεδρο στό Arrondissements-rechtbank. |
Ή κατά τόπον άρμοδιότητα καθορίζεται άπό τήν κατοικία του προσώπου κατά του όποίου ζητειται ή έκτέλεση. Άν τό πρόσωπο άυτό δέν έχει τήν κατοικία του στό έδαφος του κράτους έκτελέσεως ή άρμοδιότητα καθορίζεται άπό τόν τόπο έκτελέσεως.
Άρθρο 33
Ή αίτηση ύποβάλλεται κατά τό δίκαιο του κράτους έκτελέσεως.
Ό αίτων όφείλει νά προβει σέ έκλογή κατοικίας στήν περιφέρεια του δικαστηρίου στό όποιο απευθύνεται. Άν πάντως τό δίκαιο του κράτους έκτελέσεως δέν προβλέπει τήν έκλογή κατοικίας, ό αίτων διορίζει αντίκλητο.
Στήν αίτηση έπισυνάπτονται τά έγγραφα πού άναφέρονται στά άρθρα 46 καί 47.
Άρθρο 34
Τό δικαστήριο στό όποιο ύποβάλλεται ή αίτηση άποφασίζει άμελλητί, χωρίς ό διάδικος, κατά του όποίου ζητειται ή έκτέλεση, νά έχει στό στάδιο αυτό της διαδικασίας δικαίωμα ύποβολης παρατηρήσεων.
Ή αίτηση μπορει νά άπορριφθει μόνο γιά έναν άπό τούς λόγους πού προβλέπονται στά άρθρα 27 καί 28.
Άποκλείεται ή έπί της ούσίας άναθεώρηση της άλλοδαπης άποφάσεως.
Άρθρο 35
Ή άπόφαση έπί της αίτήσεως γνωστοποιειται άμελλητί στόν αίτουντα, έπιμελεία του γραμματέα του δικαστηρίου, όπως προβλέπει τό δίκαιο του κράτους έκτελέσεως.
Άρθρο 36
Άν ή έκτέλεση έπιτραπει, τό πρόσωπο κατά του όποίου ζητειται ή έκτέλεση μπορει νά προσφύγει κατά της άποφάσεως μέσα σέ ένα μήνα άπό τήν έπίδοσή της.
Άν τό πρόσωπο αύτό έχει τήν κατοικία του σέ συμβαλλόμενο κράτος άλλο άπό έκεινο στό όποιο έκδόθηκε ή άπόφαση πού έπιτρέπει τήν έκτέλεση, ή προθεσμία είναι δύο μηνες άπό τήν ήμέρα πού του έγινε ή έπίδοση προσωπικά ή στήν κατοικία του. Ή προθεσμία αύτή δέν παρεκτείνεται λόγω άποστάσεως.
Άρθρο 37
Ή προσφυγή άσκειται κατά τή διαδικασία της άμφισβητουμένης δικαιοδοσίας:
— |
στό Βέλγιο, στό Tribunal de première instance ή στό Rechtbank van eerste aanleg· |
— |
στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, στό Oberlandesgericht· |
— |
στή Γαλλία, στό Cour d'appel· |
— |
στήν Ίταλία, στό Corte d'appello· |
— |
στό Λουξεμβουργο, στό Cour superieure de justice, ως δευτεροβάθμιο πολιτικό δικαστήριο· |
— |
στίς Κάτω Χωρες, στό Arrondissementsrechtbank. |
Κατά της άποφάσεως έπί της προσφυγης μπορει νά άσκηθει μόνο άναίρεση καί, στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, Rechtsbeschwerde.
Άρθρο 38
Τό δικαστήριο στό όποιο άσκείται ή προσφυγή μπορει, μέ αίτηαη του προσφεύγοντος μέρους νά άναστείλει τή διαδικασία, άν κατά της άλλοδαπης άποφάσεως έχει άσκηθει στό κράτος προελεύσεως τακτικό ένδικο μέσο ή άν ή προθεσμία γιά τήν άσκησή του δέν έχει άκόμη έκπνεύσει· στήν τελευταία περίπτοση τό δικαστήριο μπορει νά τάξει προθεσμία γιά τήν άσκηση του ένδικου αύτου μέσου.
Τό δικαστήριο αύτό μπορει έπίσης νά έξαρτήσει τήν έκτέ λεση άπό τήν παροχή έγγυήσεως, τήν όποία καί καθορίζει.
Άρθρο 39
Κατά τή διάρκεια της προθεσμίας προσφυγης πού προβλέπεται στό άρθρο 36, καί ως ότου έκδοθει άπόφαση γιά τήν προσφυγή αύτή, μπορουν νά ληφθουν μόνο άσφαλιστικά μέτρα έπί της περιουσίας του προσώπου κατά του όποίου ζητειται ή έκτέλεση.
Ή άπόφαση πού έγκρίνει τήν έκτέλεση έμπεριέχει καί τή δυνατότητα λήψεως των άσφαλιστικων αύτων μέτρων.
Άρθρο 40
Άν ή αίτησή του άπορριφθει, ό αίτων μπορει νά προσφύγει:
— |
στό Βέλγιο, στό Cour d·appel ή στό Ηof van beroep· |
— |
στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, στό Oberlandesgericht· |
— |
στή Γαλλία, στό Cour d'appel· |
— |
στήν Ίταλία, στό Corte d'appello· |
— |
στό Λουξεμβουργο, στό Cour supérieure de justice, ώς δευτεροβάθμιο πολιτικό δικαστήριo· |
— |
στίς Κάτω Χωρες, στό Gerechtshof. |
Ό διάδικος κατά του όποίου ζητειται ή έκτέλεση καλειται νά παραστει ένώπιον του δικαστήριο πού έκδικάζει τήν προσφυγή. Σέ περίπτωση έρημοδικίας έφαρμόζονται οί διατάξεις του άρθρου 20 δεύτερη καί τρίτη παράγραφος, έστω καί άν ό διάδικος αύτός δέν έχει τήν κατοικία του σέ συμβαλλόμενο κράτος.
Άρθρο 41
Κατά της άποφάσεως έπί της προσφυγης πού προβλέπεται στό άρθρο 40 μπορει νά άσκηθει μόνο άναίρεση καί, στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, Rechtsbeschwerde.
Άρθρο 42
Άν ή άλλοδαπή άπόφαση έκρινε έπί πολλvν άξιωσεων πού έχουν σωρευθει στήν ίδια άγωγή καί δέν μπορει νά κηρυχθει έκτελεστή στό σύνολό της, τό δικαστήριο τήν κηρύσσει έκτελεστή ώς πρός μία ή περισσότερες άπό τίς άξιώσεις.
Ειναι δυνατό νά ζητηθει μερική έκτέλεση της άποφάσεως.
Άρθρο 43
Οί άλλοδαπές άποφάσεις πού καταδικάζουν σέ χρηματική ποινή ώς μέσο έκτελέσεως κηρύσσονται έκτελεστές στό κράτος έκτελέσεως, μόνο άν τό ποσό έχει προσδιορισθει κατά τρόπο όριστικό άπό τά δικαστήρια του κράτους προελεύσεως.
Άρθρο 44
Ό αίτων στόν όποιο παρασχέθηκε δωρεάν δικαστική άρωγή στό κράτος προελεύσεως, άπολαμβάνει τό ίδιο εύεργέτημα χωρίς νέα έξέταση κατά τή διαδικασία των άρθρων 32 ώς 35.
Άρθρο 45
Σέ διάδικο πού ζητει σέ συμβαλλόμενο κράτος την έκτέλεση άποφάσεως ή όποία έχει έκδοθει σέ άλλο συμβαλλόμενο κράτος, καμιά έγγύηση ή κατάθεση χρηαατικου ποσου, άνεξάρτητα άπό τήν όνομασία της, δέν μιορει νά έπιβληθει μέ τήν αίτιολογία ότι ειναι άλλοδαπός ή ότι δέν κατοικει ή δέν διαμένει στό κράτος έκτελέσεως.
Τμημα 3
Κοινές διατάξεις
Άρθρο 46
Ό διάδικος πού έπικαλειται τήν άναγνώριση ή ζητει τήν έκτέλεση άποφάσεως όφείλει νά προσκομίσει:
1. |
άντίγραφο της άποφάσεως, τό όποιο νά συγκεντρώνει τίς άναγκαιες προϋποθέσεις γνησιότητας· |
2. |
άν πρόκειται γιά άπόφαση έρήμην, τό πρωτότυπο ή κυρωμένο άντίγραφο έγγράφου πού νά άποδεικνύει ότι τό είσαγωγικό έγγραφο της δίκης έχει έπιδοθει στόν έρημοδικήσαντα διάδικο. |
Άρθρο 47
Ό διάδικος πού ζητει τήν έκτέλεση όφείλει έπιπλέον νά προσκομίσει:
1. |
κάθε έγγραφο κατάλληλο νά άποδείξει ότι, κατά τό δίκαιο του κράτους προελεύσεως, ή άπόφαοη είναι έκτελεστή καί έχει έπιδοθει· |
2. |
άν συντρέχει περίπτωση, έγγραφο πού νά άποδεικνύει ότι ό αίτων άπολαμβάνει δωρεάν δικαστικης άρωγης στό κράτος προελεύσεως. |
Άρθρο 48
Άν δέν προσάγονται τά έγγραφα πού μνημονεύονται στό άρθρο 46 σημειο 2 καί στό άρθρο 47 σημειο 2, τό δικαστήριο μπορει είτε νά όρίσει προθεσμία προσαγωγης τους είτε νά δεχθει ίσοδύναμα έγγραφα, είτε, έφόσον κρίνει ότι έχει έπαρκως ένημερωθει,νά άπαλλάξει τόν αίτουνται άπό τό βάρος αύτό.
Τό δικαστήριο μπορει νά ζητήσει τήν προσαγωγή μεταφράσεως των έγγράφων· ή μετάφραση έπικυρώνεται άπό πρόσωπο πού, σέ ένα άπό τά συμβαλλόμενα κράτη, έχει αύτή τήν έξουσία.
Άρθρο 49
Καμιά έπικύρωση ή άλλη άνάλογη διατύπωση δέν άπαιτειται γιά τά έγγρκφα πού μνημονεύονται στά άρθρα 46, 47 καί 48 δεύτερη παράγραφος, καθώς καί, έφόσον συντρέχει περίπτωση, γιά τό διορισμό άντικλήτου.
ΤΙΤΛΟΣ IV
ΔΗΜΟΣΙΑ ΕΓΓΡΑΦΑ ΚΑΙ ΔΙΚΑΣΤΙΚΟΙ ΣΥΜΒΙΒΑΣΜΟΙ
Άρθρο 50
Τά δημόσια έγγραφα πού έχουν έκδοθει καί είναι έκτελεστά σέ συμβαλλόμενο κράτος περιβάλλονται, κατόπιν αίτήσεως, τόν έκτολεσχήριο τύπο σέ άλλο συμβαλλόμενο κράτος κατά τή διαδικασία των άρθρων 31 καί έπ. Ή αίτηση άπορρίπτεται μόνο άν ή έκτέλεση του δημόσιου έγγράφου άντίκειται στή δημόσια τάξη του κράτους έκτελέσεως.
Τό προσκομιζόμενο έγγραφο πρέπει νά συγκεντρώνει τίς άναγκαιες προϋποθέσεις γνησιότητας στό κράτος προελεύσεως.
Οί διατάξεις του τμήματος 3 του τίτλου II1 έφαρμόζονται έφόσον συντρέχει περίπτωση.
Άρθρο 51
Συμβιβασμοί πού καταρτίζονται ένώπιον δικαστηρίου κατά τή διάρκεια δίκης καί είναι έκτελεστοί στό κράτος προελεύσεως, είναι έκτελεστοί καί στό κράτος έκτελέσεως μέ τούς ίδιους όρους όπως καί τά δημόσια έγγραφα.
ΤΙΤΛΟΣ V
ΓΕΝΙΚΕΣ ΔΙΑΤΑΞΕΙΣ
Άρθρο 52
Γιά νά καθορίσει άν διάδικος έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους σέ δικαστήριο του όποίου έχει άσκηθει ή άγωγή, ό δικαστής έφαρμόζει τό έσωτερικό δίκαιό του.
Άν διάδικος δέν έχει κατοικία στό κράτος όπου έχει άσκηθει ή άγωγή, τό δικαστήριο, προκειμένου νά καθορίσει άν ό διάδικος έχει κατοικία σέ άλλο συμβαλλόμενο κράτος, έφαρμόζει τό δίκαιο του κράτους αύτου.
Γιά τόν καθορισμό πάντως της κατοικίας ένός διαδίκου έφαρμόζεται τό δίκαιο της ίθαγένειάς του, άν, σύμφωνα μέ τό δίκαιο αύτό, ή κατοικία του έξαρταται άπό τήν κατοικία άλλου προσώπου ή άπό τήν έδρα άρχής.
Άρθρο 53
Γιά τήν έφαρμογή της παρούσας συμβάσεως ή έδρα των έταιρειων καί νομικων προσώπων έξομοιώνεται πρός τήν κατοικία. Γιά τόν καθορισμό πάντως της έδρας αύτης έφαρμόζονται οί κανόνες ίδιωτικου διεθνους δικαίου του δικάζοντος δικαστη.
ΤΙΤΛΟΣ VI
ΜΕΤΑΒΑΤΙΚΕΣ ΛΙΑΤΑΞΕΙΣ
Άρθρο 54
Οί διατάξεις της παρούσας συμβάσεως έφαρμόζονται μόνο στίς άγωγές πού άσκουνται μετά τήν έναρξη ίσχύος της καθώς καί στά δημόσια έγγραφα πού εκδίδονται μετά τήν ήμερομηνία αύτή.
Άπόφαση πάντως πού έκδίδεται μετά τήν έναρξη ίοχύος της παρούσας συμβάσεως, κατόπιν αγωγης πού έχει άσκηθει πρίν άπό τήν ήμερομηνία αύτή, άναγνωρίζεται καί έκτελειται σύμφωνα μέ τίς διατάξεις του τίτλου III, άν οί έφαρμοσθέντες κανόνες διεθνους δικαιοδοσίας είναι σύμφωνοι μέ τίς διατάξεις του τίτλου II ή μέ σύμβαση πού, κατά τήν ήμερομηνία άσκήσεως της άγωγης, ίσχυε μεταξύ του κράτους προελεύσεως καί του κράτους άναγνωρίσεως ή έκτελέσεως.
ΤΙΤΛΟΣ VIΙ
ΣΧΕΣΕΙΣ ΜΕ ΑΛΛΕΣ ΣYMBAΣΕΙΣ
Άρθρο 55
Μέ τήν έπιφύλαξη των διατάξεων του άρθρου 54 δεύτερη παράγραφος καί του άρθρου 56, ή παρούσα σύμβαση άντικαθιστα τίς άκόλουθες μεταξύ δύο ή περισσότερων συμβαλλόμενων κρατων, συμβάσεις:
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Βελγίου καί τής Γαλλίας γιά τή διεθνή δικαιοδοσία, ίσχύ καί έκτέλεση δικαστικων άποφάσεων, διαιτητικων άποφάσεων καί δημόσιων έγγράφων, πού ύπογράφηκε στό Παρίσι στίς 8 Ίουλίου 1899· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Βελγίου καί των Κάτω Χωρων γιά τή διεθνή δικαιοδοσία, τήν πτώχευση καθώς καί γιά τήν ίσχύ καί έκτέλεση δικαστικων άποφάσεων, διαιτητικων άποφάσεων καί δημόσιων έγγράφων, πού ύπογράφηκε στίς Βρυξέλλες στίς 28 Μαρτίου 1925· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ της Γαλλίας καί της Ίταλίας γιά τήν έκτέλεση δικαστικων άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποπέσεις, πού ύπογράφηκε στή Ρώμη στίς 3 Ίουνίου 1930· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ της Γερμανίας καί της Ίταλίας γιά τήν άναγνώριση καί έκτέλεση δικαστικών άποφάσεων σέ αστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, πού ύπογράφηκε στή Ρώμη στίς 9 Μαρτίου 1936· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ της Όμοσπονδιακής Δημοκρατίας της Γερμανίας καί του Βασιλείου του Βελγίου γιά τήν άμοιβαία άναγνώριση καί έκτέλεση δικαστικων άποφάσεων, διαιτητικων άποφάσεων καί δημόσιων έγγράφων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, πού ύπογράφηκε στή Βόννη στίς 30 Ίουνίου 1958· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Βασιλείου των Κάτω Χωρων καί της Ίταλικης Δημοκρατίας γιά τήν άναγνώριση καί έκτέλεση δικαστικων άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, πού ύπογράφηκε στή Ρώμη στίς 17 Άπριλίου 1959· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Βασιλείου του Βελγίου καί της Ίταλικης Δημοκρατίας γιά τήν άναγνώριση καί έκτέλεση δικαστικων άποφάσεων καί άλλων έκτελεστων τίτλων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, πού ύπογράφηκε στή Ρώμη στίς 6 Άπριλίου 1962· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Βασιλείου των Κάτω Χωρων καί της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας γιά τήν άμοιβαία άναγνώριση καί έκτέλεση δικαστικων άποφάσεων καί άλλων έκτελεστων τίτλων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, πού ύπογράφηκιε στή Χάγη στίς 30 Αύγούστου 1962. |
καί, έφόσον ίσχύει:
— |
τή συνθήκη μεταξύ του Βελγίου, των Κάτω Χωρων καί του Λουξεμβούργου γιά τή διεθνή δικαιοδοσία, τήν πτώχευση, τήν ίσχύ καί τήν έκτέλεση δικαστικων άποφάσεων, διαιτητικων άποφάσεων καί δημόσιων έγγράφων, πού ύπογράφηκε στίς Βρυξέλλες στίς 24 Νοεμβρίου 1961. |
Άρθρο 56
Ή συνθήκη καί οί συμβάσεις πού άναφέρονται στό άρθρο 55 συνεχίζουν νά παράγουν άποτελέσματα στά θέματα στά όποια ή παρούσα σύμβαση δέν έφαρμόζεται.
Συνεχίζουν νά παράγουν άποτελέσματα ώς πρός αποφάσεις καίέγγραφα πού έκδόθηκαν πρίν άπό τήν έναρξη ίσχύος της παρούσας συμβάσεως.
Άρθρο 57
Ή παρούσα σύμβαση δέν θίγει τίς συμβάσεις των οποίων τά συμβαλλόμενα κράτη είναι ή θά γίνουν μέρη καί oί όποιες, σέ είδικά θέματα, ρυθμίζουν τή διεθνή δικαιοδοσία, τήν άναγνώριση ή τήν έκτέλεση άποφάσεων.
Άρθρο 58
Οί διατάξεις της παρούσας συμβάσεως δέν θίγουν τά δικαιώματα πού άναγνωρίζονται στούς έλβετούς ύπηκόους άπό τή σύμβαση της 15ης Ίουνίου 1869 μεταξύ της Γαλλίας καί της Ελβετικής Συνομοσπονδίας γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές ύποθέσεις.
Άρθρο 59
Ή παρούσα σύμβαση δέν έμποδίζει συμβαλλόμενο κράτος νά άναλάβει έναντι τρίτου κράτους, δυνάμει συμβάσεως διεθνους δικαιοδοσίας καί έκτελέσεως αποφάσεων, τήν ύποχρέωση νά μήν άναγνωρίζει άπόφαση πού έχει έκδοθει σέ άλλο συμβαλλόμενο κράτος κατά έναγομένου πού είχε κατοικία ή συνήθη διαμονή στό έδαφος του τρίτου κράτους, έφόσον, σέ περίπτωση πού προβλέπεται στό άρθρο 4, ή άπόφαση στηρίχθηκε άποκλειστικά σέ βάση δικαιοδοσίας προβλεπόμενη στό άρθρο 3 δεύτερη παράγραφος.
ΤΙΤΛΟΣ VIII
ΤΕΛΙΚΕΣ ΔΙΑΤΑΞΕΙΣ
Άρθρο 60
Ή παρούσα σύμβαση έφαρμόζεται στό εύρωπαϊκό έδαφος των συμβαλλόμενων κρατων, στά ύπερπόντια γαλλικά διαμερίσματα καθώς καί στά ύπερπόντια γαλλικά έδάφη.
Τό Βασίλειο των Κάτω Χωρων μπορει, κατά τήν, ύπογραφή ή τήν έπικύρωση της παρούσας συμβάσεως, ή όποτεδήποτε μεταγενέστερα, νά δηλώσει, μέ γνωστοποίηση στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων, ότι ή παρούσα σύμβαση έφαρμόζεται στό Σουρινάμ καί στίς Όλλανδικές Άντίλλες. Έλλείψει σχετικης δηλώσεως γιά τίς Όλλανδικές Άντίλλες, oί δίκες πού διεξάγονται στό εύρωπαϊκό έδαφος του Βασιλείου έπί αίτήσεων άναιρέσεως κατ·άποφάσεων των δικαστηρίων των Όλλανδικων Άντιλλων, θεωρουνται ότι διεξάγονται ένώπιον των δικαστηρίων αύτων.
Άρθρο 61
Ή παρούσα σύμβαση θά επικυρωθει άπό τά ύπογράφοντα κράτη. Τά έγγραφα έπικυρώσεως θά κατατεθουν στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύροπαϊκων Κοινοτήτων.
Άρθρο 62
Ή παρούσα σύμβαση θά αρχίσει νά ίσχύει τήν πρώτη μέρα του τρίτου μήνα πού άκολουθει τήν κατάθεση του έγγράφου έπικυρώσεως του ύπογράφοντος κράτους πού θά προβει τελευταιο στή διατύπωση αύτή.
Άρθρο 63
Τά συμβαλλόμενα κράτη άναγνωρίζουν ότι κάθε κράτος πού γίνεται μέλος της Εύρωπαϊκης Οίκονομικης Κοινότητας θά ύποχρεωθει νά άποδεχθει τήν παρούσα σύμβαση ώς βάση γιά τίς άναγκαιες διαπραγματεύσεις, μέ σκοπό νά διασφαλίσει στίς σχέσεις μεταξύ των συμβαλλόμενων κρατων καί του κράτους αύτου τήν έφαρμογή του άρθρου 220 τελευταιο έδάφιο της συνθήκης περί ίδρύσεως της Εύρωπαϊκης Οίκονομικης Κοινότητας.
Οί άναγκαιες προσαρμογές μπορουν νά γίνουν μέ είδική σύμβαση μεταξύ των συμβαλλόμενων κρατων άφενός καί του κράτους αύτου άφετέρου.
Άρθρο 64
Ό Γενικός Γραμματέας του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων γνωστοποιει στά ύπογράφοντα κράτη:
α) |
τήν κατάθεση κάθε έγγράφου έπικυρώσεως· |
β) |
τήν ήμερομηνία ένάρξεως ίσχύος της παρούσας συμβάσεως· |
γ) |
τίς δηλώσεις πού κατατίθενται κατ' έφαρμογή του άρθρου 60 δεύτερη παράγραφος· |
δ) |
τίς δηλώσεις πού κατατίθενται κατ' έφαρμογή του άρθρου IV του πρωτοκόλλου· |
ε) |
τίς άνακοινώσεις κατ' έφαρμογή του άρθρου VI του πρωτοκόλλου. |
Άρθρο 65
Τό πρωτόκολλο, τό όποιο μέ κοινή συμφωνία των συμβαλλόμενων κρατων προσαρταται στήν παρούσα σύμβαση, άποτελει άναπόσπαστο μέρος της.
Άρθρο 66
Ή διάρκεια της παρούσας συμβάσεως είναι άπεριόριστη.
Άρθρο 67
Κάθε συμβαλλόμενο κράτος μπορει νά ζητήσει τήν άναθεώρηση της παρούσας συμβάσεως, Στήν περίπτωση αύτή συγκαλειται άπό τόν Πρόεδρο του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων συνδιάσκεψη άναθεωρήσεως.
Άρθρο 68
Ή παρούσα σύμβαση συντάσσεται σέ ένα μόνο άντίτυπο στήν γαλλική, γερμανική, ίταλική καί όλλανδική γλώσσα. Τά τέσσερα κείμενα είναι έξίσου αύθεντικά. Ή σύμβαση θά κατετεθει στό άρχειο της Γραμματείας του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων. Ό Γενικός Γραμματέας θά διαβιβάσει κυρωμένο άντίγραφο στήν κυβέρνηση κάθε ύπογράφοντος κράτους.
Σέ πίστωση των άνωτέρω οί ύπογράφοντες πληρεξούσιοι έδεσαν τήν ύπογραφή τους κάτω άπό τήν παρούσα σύμβαση.
Έγινε στίς Βρυξέλλες, στίς είκοσι έπτά Σεπτεμβρίου χίλια έννιακόσια έξήντα όκτώ.
Γιά τήν Αύτου Μεγαλειότητα τό Βασιλιά των Βέλγων,
Pierre HARMEL
Γιά τόν Πρόεδρο της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας,
Willy BRANDT
Γιά τόν Πρόεδρο της Γαλλικης Δημοκρατίας,
Michel DEBRÉ
Γιά τόν Πρόεδρο της Ίταλικης, Δημοκρατίας,
Giuseppe MEDICI
Γιά τήν Αύτου Βασιλική Ύψηλότητα τό Μεγάλο Δούκα του Λουξεμβούργου,
Pierre GRÉGOIRE
Γιά τήν Αύτης Μεγαλειότητα τή Βασίλισσα των Κάτω Χωρων,
J. Μ. Α. Η. LUNS
ΠΡΩΤΟΚΟΛΛΟ
Τά Ύψηλά Συμβαλλόμενα Μέρη συμφώνησαν στίς άκόλουθες διατάξεις πού προσαρτωνται στή σύμβαση:
Άρθρο Ι
Κάθε πρόσωπο πού έχει τήν κατοικία του στό Λουξεμβουργο, έναγόμενο ένώπιον δικαστηρίου άλλου συμβαλλόμενου κράτους κατ' έφαρμογή του άρθρου 5 σημειο 1, μπορει νά άμφισβητήσει τή διεθνή δικαιοδοσία του δικαστηρίου αύτου. Τό δικαστήριο αύτό διαπιστώνει αύτεπάγγελτα τήν έλλειψη διεθνους δικαιοδοσίας του άν ό έναγόμενος δέν παραστει.
Κάθε συμφωνία διεθνους δικαιοδοσίας κατά τήν έννοια του άρθρου 17 παράγει τά άποτελέσματά της έναντι προσώπου πού έχει τήν κατοικία του στό Λουξεμβουργο, μόνο άν αύτό τήν έχει ρητά καί είδικά άποδεχθει.
Άρθρο II
Μέ τήν έπιφύλαξη εύνοϊκότερων έθνικων διατάξεων, πρόσωπα πού έχουν τήν κατοικία τους σέ συμβαλλόμενο κράτος καί διώκονται γιά άδίκημα έξ άμελείας ενώπιον των ποινικων δικαστηρίων άλλουν συμβαλλόμενου κράτους του όποίου δεν έχουν τήν ίθαγένεια, μπορουν νά άναθέσουν τήν ύπεράσπισή τους σέ άρμόδια γιά τό έργο αύτό πρόσωπα, άκόμη καί άν δέν έμφανίζονται αύτοπροσώπως.
Τό δικαστήριο μπορει ώστόσο νά διατάξει τήν αύτοπρόσωπη έμφάνιση σέ περίπτωση μή έμφανίσεως ή άπόφαση πού έκδίδεται έπί της πολιτικης άγωγης, χωρίς τό έν λόγω πρόσωπο νά είχε τή δυνατότητα νά άμυνθει, μπορει νά μήν άναγνωρισθει ή νά μήν έκτελεσθει στά άλλα συμβαλλόμενα κράτη.
Άρθρο ΙΙΙ
Καμία έπιβάρυνση φορολογική ή τέλος, άνάλογα μέ τήν άξία της διαφορας, δέν έπιβάλλεται στό κράτος έκτελέσεως κατά τή διαδικασία χορηγήσεως του έκτελεστήριου τύπου.
Άρθρο IV
Δικαστικά καί έξώδικα έγγραφα πού συντάσσονται στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους καί πρέπει νά έπιδοθουν σέ πρόσωπα πού βρίσκονται στό έδαφοσ άλλου συμβαλλόμενου κράτους διαβιβάζονται κατά τήν διαδικασία πού προβλέπεται άπό τίς συμβάσεις καί συμφωνίες μεταξύ συμβαλλόμενων κρατων.
Μέ τήν έπιφύλαξη άντίθετης δηλώσεως του κράτους προορισμου πρός τό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων, τά έγγραφα αυτά μπορουν έπίσης νά στέλλονται άπευθείας άπό τίς άρμόδιες δημόσιες άρχές του κράτους όπου συντάσσονται στίς άντίστοιχες άρχές του κράτους στό έδαφος του όποίου βρίσκεται ό παραλήπτης του έγγράφου. Στήν περίπτωση αύτή, ή άρμόδια άρχή του κράτους προελεύσεως διαβιβάζει άντίγραφο της πράξεως στήν άντίστοιχη άρχή του κράτους προορισμου, ή όποία είναι άρμόδια γιά νά τό παραδώσει στόν παραλήπτη. Ή παράδοση άποδεικνύεται μέ βεβαίωση πού άποστέλλεται άπευθείας στή δημόσια άρχή του κράτους προελεύσεως.
Άρθρο V
Ή διεθνής δικαιοδοσία, πού προβλέπεται στό άρθρο 6 σημειο 2 καί στό άρθρο 10 γιά προσεπίκληση δικονομικου έγγυητη ή γιά άλλη προσεπίκληση, δέν ίσχύει στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας. Στό κράτος αύτό κάθε πρόσωπο πού έχει τήν κατοικία του στό έδαφος άλλου συμβαλλόμενου κράτους μ πορει νά προσεπικληθει ένώπιον των δικαστηρίων κατ' έφαρμογή των παραγράφων 68, 72, 73 καί 74 της Zivilprozeßordnung σχετικά μέ τήν άνακοίνωση δίκης.
Άποφάσεις πού έκδίδονται στά άλλα συμβαλλόμενα κράτη δυνάμει του άρθρου 6 σημειο 2 καί του 6. άρθρου 10 άναγνωρίζονται καί έκτελουνται στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας σύμφωνα μέ τόν τίτλο III. Άποτέλεσμα πού σύμφωνα μέ τίς παραγράφους 68, 72, 73 καί 74 της Zivilprozeßordnung παράγονται έναντι τρίτων άπό άποφάσεις έκδιδόμενες στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας άναγνωρίζονται καί στά άλλα συμβαλλόμενα κράτη.
Άρθρο VI
Τά συμβαλλόμενα κράτη άνακοινώνουν στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων τά κείμενα των νομοθετικων διατάξεών τους μέ τά όποια τροποποιουν είτε τίς διατάξεις της νομοθεσίας τους, τίς άναφερόμενες στή σύμβαση, είτε τούς πίνακες των δικαστηρίων πού μνημονεύονται στόν τίτλο III τμημα 2 της συμβάσεως.
Σέ πίστωση των άνωτέρω οί ύπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν τήν ύπογραφή τους κάτω άπό τό παρόν πρωτόκολλο.
Έγινε στίς Βρυξέλλες, στίς είκοσι έπτά Σεπτεμβρίου χίλια έννιακόσια έξήντα όκτώ.
Γιά τήν Αύτου Μεγαλειότητα τό Βασιλιά των Βέλγων,
Pierre HARMEL
Γιά τόν Πρόεδρο της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας,
Willy BRANDT
Γιά τόν Πρόεδρο της Γαλλικης Δημοκρατίας,
Michel DEBRÉ
Γιά τόν Πρόεδρο της Ίταλικης. Δημοκρατίας,
Giuseppe MEDICI
Γιά τήν Αύτου Βασιλική Ύψηλότητα τό Μεγάλο Δούκα του Λουξεμβούργου,
Pierre GRÉGOIRE
Γιά τήν Αυτής Μεγαλειότητα τή Βασίλισσα των Κάτω Χωρων,
J. Μ. Α. Η. LUNS
ΚΟΙΝΗ ΔΗΛΩΣΗ
Οί Κυβερνήσεις του Βασιλείου του Βελγίου, της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας, της Γαλλικης Δημοκρατίας, της Ίταλικης Δημοκρατίας, του Μεγάλου Δουκάτου του Λουξεμβούργου καί του Βασιλείου των Κάτω Χωρων,
Κατά τήν ύπογραφή της συμβάσεως γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις.
Έπιθυμώντας νά έξασφαλίσουν τήν όσο τό δυνατό άποτελεσματικότερη έφαρμογή των διατάξεών της.
Θέλοντας νά άποτρέψουν έρμηνευτικές άποκλίσεις πού μπορουν νά παρακωλύσουν τήν ένοποιητική λειτουργία της συμβάσεως.
Έχοντας έπίγνωση ότι μπορει ένδεχομένως νά έμφανισθουν κατά τήν έφαρμογή της συμβάσεως θετικές ή άρνητικές συγκρούσεις διεθνους δικαιοδοσίας,
Δηλώνουν ότι είναι πρόθυμες:
1. |
νά μελετήσουν τά ζητήματα αυτά καί ίδίως νά έξετάσουν τή δυνατότητα παροχης όρισμένων άρμοδιοτήτων στό Δικαστήριο των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων καί, ένδεχομένως, νά διαπραγματευθουν τή σχετική συμφωνία· |
2. |
νά καθιερώσουν τακτική έπικοινωνία των άντιπροσώπων τους. |
Σέ πίστωση των άνωτέρω οί ύπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν τήν ύπογραφή τους κάτω άπό τήν παρούσα κοινή δήλωση.
Έγινε στίς Βρυξέλλες, στίς είκοσι έπτά Σεπτεμθρίου χίλια έννιακόσια έξήντα όκτώ.
Γιά τήν Αύτου Μεγαλειότητα τό Βασιλιά των Βέλγων,
Pierre HARMEL
Γιά τόν Πρόεδρο της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας,
Willy BRANDT
Γιά τόν Πρόεδρο της Γαλλικης Δημοκρατίας,
Michel DEBRÉ
Γιά τόν Πρoέδρο της Ίταλικης Δημοκρατίας,
Giuseppe MEDICI
Γιά τήν Αύτου Βασιλική Ύψηλότητα τό Μεγάλο Λούκα του Λουξεμβούργου,
Pierre GRÉGOIRE
Γιά τήν Αύτης Μεγαλειότητα τή Bασίλισσα των Κάτων Χωρων,
J. Μ. Α. Η. LUNS
ΠΡΩΤΟΚΟΛΛΟ
γιά τήν έρμηνεία άπό τό Δικαστήριο των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων της συμβάσεως της 27ης Σεπτεμθρίου 1968 γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις
ΤΑ ΥΨΗΛΑ ΣΥΜΒΑΛΛΟΜΕΝΑ ΜΕΡΗ ΣΤΗ ΣΥΝΘΗΚΗ ΠΕΡΙ ΙΔΡΥΣΕΩΣ ΤΗΣ ΕΥΡΩΠΑÏΚΗΣ ΟΙΚΟΝΟΜΙΚΗΣ ΚΟΙΝΟΤΗΤΑΣ,
Έχοντας ύπόψη τή δήλωση πού έχει προσαρτηθει στή σύμβαση γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, ή όποία ύπογράφηκε στίς. Βρυξέλλες στίς 27 Σεπτεμβρίου 1968,
Η ΑΥΤΟΥ ΜΕΓΑΛΕΙΟΤΗΤΑ Ο ΒΑΣΙΛΙΑΣ ΤΩΝ ΒΕΛΓΩΝ:
τον κ. Alfons VRANCKX,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΟΜΟΣΠΟΝΔΙΑΚΗΣ ΔΗΜΟΚΡΑΤΙΑΣ ΤΗΣ ΓΕΡΜΑΝΙΑΣ:
τόν κ. Gerhard JAHN,
Όμοσπονδιακό Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΓΑΛΛΙΚΗΣ ΔΗΜΟΚΡΑΤΙΑΣ:
τόν κ. René PLEVEN,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΙΤΑΛΙΚΗΣ ΔΗΜΟΚΡΑΤΙΑΣ:
τόν κ. Erminio PENNACCHIΝΙ,
Ύφυπουργό Δικαιοσύνης,
Η ΑΥΤΟΥ ΒΑΣΙΛΙΚΗ ΥΨΗΛΟTΗΤΑ Ο ΜΕΓAΣ ΔΟΥΚΑΣ ΤΟΥ ΛΟΥΞΕΜΒΟΥΡΓΟΥ:
τόν κ. Eugène SCHAUS,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Άντιπρόεδρο της Κυδερνήσεως
Η ΑΥΤΗΣ ΜΕΓΑΛΕΙΟΤΗΤΑ Η ΒΑΣΙΛ1ΣΣΑ ΤΩΝ ΚΑΤΩ ΧΩΡΩΝ:
τόν κ. C.H.F. POLAK,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
ΣΥΜΦΩΝΗΣΑΝ ΣΤΙΣ ΑΚΟΛΟΥΘΕΣ ΔΙΑΤΑΞΕΙΣ:
Άρθρο 1
Τό Δικαστήριο των Ευρωπαϊκων Κοινοτήτων είναι άρμόδιο νά άποφαίνεται έπί της έρμηνείας της συμβάσεως γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις καί του προσαρτημένου στή σύμβαση αύτή πρωτοκόλλου, πού ύπογράφηκαν στίς Βρυξέλλες στίς 27 Σεπτεμβρίου 1968, καθώς καί του παρόντος πρωτοκόλλου.
Άρθρο 2
Τά άκόλουθα δικαστήρια δύνανται νά ζητουν άπό τό Δικαστήριο νά άποφαίνεται προδικαστικά έπί θεμάτων έρμηνείας:
1. |
|
2. |
τά δικαστήρια των συμβαλλόμενων κρατων όταν δικάζουν σέ δεύτερο βαθμό· |
3. |
στίς περιπτώσεις πού προβλέπονται άπό τό άρθρο 37 της συμβάσεως, τά δικαστήρια πού μνημονεύονται στό άρθρο αύτό. |
Άρθρο 3
(1) Άν θέμα έρμηνείας της συμβάσεως καί των άλλων κειμένων πού άναφέρονται στό άρθρο 1 άνακύψει στό πλαίσιο ύποθέσεως πού είναι έκκρεμής σέ δικαστήριο άπό τά μνημονεύματα στό άρθρο 2 σημειο 1, τό δικαστήριο αύτό, έφόσον κρίνει ότι άπόφαση γιά τό θέμα είναι άναγκαία γιά τήν έκδοση της δικης του άποφάσεως ύποχρεουται νά ζητήσει άπό τό Δικαστήριο νά άποφανθει σχετικά.
(2) Άν τέτοιο θέμα άνακύψει ένώπιον δικαστηρίου άπό τά άναφερόμενα στό άρθρο 2 σημεια 2 καί 3, τό δικαστήριο αύτό δύναται, ύπό τούς όρους πού άναφέρονται στήν παράγραφο 1, νά ζητήσει άπό τό Δικαστήριο νά άποφανθει σχετικά.
Άρθρο 4
(1) Ή άρμόδια άρχή συμβαλλόμενου κράτους, μπορει νά ζητήσει άπό τό Δικαστήριο νά άποφανθει έπί ζητήματος έρμηνείας της συμβάσεως καί των άλλων κειμένων πού άναφέρονται στό άρθρο 1, άν άποφάσεις δικαστηρίων του κράτους αύτου έρχονται σέ άντίθεση μέ τήν έρμηνεία πού έχει δοθει είτε άπό τό Δικαστήριο είτε σέ άπόφαση ένός άπό τά δικαστήρια άλλου συμβαλλόμενου κράτους πού μνημονεύονται στό άρθρο 2 σημεια 1 καί 2. Οί διατάξεις της παρούσας παραγράφου έφαρμόζονται μόνο έπί άποφάσεων πού άπέκτησαν ίσχύ δεδικασμένου.
(2) Ή έρμηνεία πού δίνη τό Δικαστήριο μετά άπό παρόμοια αίτηση, δέν παράγει άποτελέσματα γιά τίς άποφάσεις έπ' εύκαιρία των όποίων ζητήθηκε.
(3) Ή αίτηση έρμηνείας, σύμφωνα μέ τήν παράγραφο 1, ύποβάλλεται στό Δικαστήριο άπό τούς γενικούς εισαγγελεις των άκυρωτικων δικαστηρίων των συμβαλλόμενων κρατων ή άπό κάθε άλλη άρχή τήν όποία όρίζει συμβαλλόμενο κράτος.
(4) Ό Γραμματέας του Δικαστηρίου κοινοποιει τήν αίτηση στά συμβαλλόμενα κράτη, τήν Έπιτροπή καί τό Συμβούλιο των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων, τά όποια δύνανται νά καταθέσουν στό Δικαστήριο, μέσο σέ προθεσμία δύο μηνων άπό τήν κοινοποίηση, ύπομνήματα ή γραπτές παρατηρήσεις.
(5) Στή διαδικασία του άρθρου αύτου δέν εισπράττονται τέλη ούτε έπιστρέφονται έξοδα.
Άρθρο 5
(1) Μέ τήν έπιφύλαξη άντίθετων διατάξεων του παρόντος πρωτοκόλλου, οί διατάξεις της συνθήκης περί ίδρύσεως της Εύρωπαϊκης Οίκονομικης Κοινότητας καί του προσαρτημένου πρωτοκόλλου περί του Όργανισμου του Δικαστηρίου, πού είναι έφαρμοστέες όταν τό Δικαστήριο καλειται νά άποφανθει προδικαστικά, έφαρμόζονται καί στή διαδικασία έρμηνείας της συμβάσεως καί των άλλων κειμένων πού μνημονεύονται στό άρθρο 1.
(2) Άν είναι άναγκαιο, ό κανονισμός διαδικασίας του Δικαστηρίου προσαρμόζεται καί συμπληρώνεται σύμφωνα μέ τό άρθρο 188 της συνθήκης περί ίδρύσεως της Εύρωπαϊκης Οίκονομικης Κοινότητας.
Άρθρο 6
Τό παρόν πρωτόκολλο έφαρμόζεται στό εύρωπαϊκό έδαφος των συμβαλλόμενων κρατων, στά ύπερπόντια γαλλικά διαμερίσματα, καθώς καί στά ύπερπόντια γαλλικά έδάφη.
Τό Βασίλειο των Κάτω Χωρων μπορει, κατά τήν ύπογραφή ή τήν έπικύρωση του παρόντος πρωτοκόλλου, ή όποτεδήποτε μεταγενέστερα, νά δηλώσει, μέ γνωστοποίηση στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων, ότι τό παρόν προτόκολλο έφαρμόζεται στό Σουρινάμ καί στίς Όλλανδικές Άντίλλες.
Άρθρο 7
Τό παρόν πρωτόκολλο θά έπικυρωθει άπό τά ύπογράφοντα κράτη. Τά έγγραφα έπικυρώσεως θά κατατεθουν στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων.
Άρθρο 8
Τό παρόν πρωτόκολλο άρχίζει νά ίσχύει τήν πρώτη ήμέρα του τρίτου μήνα πού άκολουθει τήν κατάθεση του έγγράφου έπικυρώσεως του ύπογράφοντος κράτους πού θά προβει τελευταιο στή διατύπωση αύτή. Ή έναρξη όμως ίσχύος του πρωτοκόλλου δέν μπορει νά προηγηθει της ένάρξεως ίσχύος της συμβάσεως της 27ης Σεπτεμβρίου1968 γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις.
Άρθρο 9
Τά συμβαλλόμενα κράτη άναγνωρίζουν ότι κάθε κράτος πού γίνεται μέλος της Εύρωπαϊκης Οίκονομικης Κοινότητας καί στό όποιο έφαρμόζεται τό άρθρο 63 της συμβάσεως γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν εκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις όφείλει, μέ τήν έπιφύλαξη των άναγκαίων προσαρμογων, νά άποδεχθει τίς διατάξεις του παρόντος πρωτοκόλλου.
Άρθρο 10
Ό Γενικός Γραμματέας του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων γνωστοποιει στά ύπογράφοντα κράτη:
α) |
τήν κατάθεση κάθε έγγράφου έπικυρώσεως· |
β) |
τήν ήμερομηνία ένάρξεως ίσχύος του παρόντος πρωτοκόλλου· |
γ) |
τίς δηλώσεις πού κατατίθενται κατ' έφαρμογή του άρθρου 4 παράγραφος 3· |
δ) |
τίς δηλώσεις πού κατατίθενται κατ' έφαρμογή του άρθρου 6 δεύτερο έδάφιο. |
Άρθρο 11
Τά συμβαλλόμενα κράτη άνακοινώνουν στό Γενικό Γραμματέα του Συμθουλίου των Ευρωπαϊκων Κοινοτήτων τά κείμενα των νομοθετικων διατάξεών τους πού έπιφέρουν τροποποίηση του πίνακα των δικαστηρίων στό άρθρο 2 σημειο 1.
Άρθρο 12
Ή διάρκεια του παρόντος πρωτοκόλλου είναι άπεριόριστη.
Άρθρο 13
Κάθε συμβαλλόμενο κράτος μπορει νά ζητήσει τήν άναθεώρηση του παρόντος πρωτοκόλλου. Στήν περίπτωση αύτή συγκαλειται άπό τόν Πρόεδρο του Συμθουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων συνδιάσκεψη άναθεωρήσεως.
Άρθρο 14
Τό παρόν πρωτόκολλο συντάσσεται σέ ένα μόνο άντίτυπο στή γαλλική, γερμανική, ίταλική καί όλλανδική γλώσσα.Τά τέσσερα κείμενα είναι έξίσου αύθεντικά. Τό πρωτόκολλο θά κατατεθει στό άρχειο της Γραμματείας του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων. Ό Γενικός Γραμματέας θά διαβιβάσει κυρωμένο άντίγραφο στήν κυβέρνηση καθενός ύπογράφοντος κράτους.
Σέ πίστωση των άνωτέρω οί ύπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν τήν ύπογραφή τους κάτω άπό τό παρόν πρωτόκολλο.
Έγινε στό Λουξεμβουργο, στίς τρεις Ίουνίου χίλια έννιακόσια έβδομήντα ένα.
Γιά τήν Αύτου Μεγαλειότητα τό Βασιλιά των Βέλγων,
Alfons VRANCKX
Γιά τόν Πρόεδρο της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας,
Gerhard JAHN
Γιά τόν Πρόεδρο της Γαλλικης Δημοκρατίας,
René PLEVEN
Γιά τόν Πρόεδρο τής Ίταλικη Δημοκρατίας,
Erminio PENNECCHINI
Γιά τήν Αύτου Βασιλική Ύψηλότητα τό Μεγάλο Δούκα του Λουξεμβούργου,
Eugène SCHAUS
Γιά τήν Αύτης Μεγαλειότητα τή Βασίλισσα των Κάτω Χωρων,
C. Η. F. POLAK
ΚΟΙΝΗ ΔΗΛΩΣΗ
Οί Κυβερνήσεις του Βασιλείου του Βελγίου, της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας, της Γαλλικης Δημοκρατίας, της Ίταλικης Δημοκρατίας, του Μεγάλου Δουκάτου του Λουξεμβούργου καί του Βασιλείου των Κάτω Χωρων,
Κατά τήν ύπογραφή του πρωτοκόλλου γιά τήν έρμηνεία άπό τό Δικαστήριο των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων της συμβάσεως της 27ης Σεπτεμβρίου 1968 γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις,
Έπιθυμώντας νά διασφαλίσουν τήν όσο τό δυνατό άποτελεσματικότερη καί όμοιόμορφη έφαρμογή των διατάξεων του πρωτοκόλλου αύτου,
Δηλώνουν ότι είναι έτοιμες νά όργανώσουν, σέ συνεργασία μέ τό Δικαστήριο, άνταλλαγή πληροφοριων σχετικά μέ τίς άποφάσεις τίς όποιες έκδίδουν τά δικαστήρια πού άναφέρονται στό άρθρο 2 παράγραφος 1 του έν λόγω πρωτοκόλλου κατ' έφαρμογή της συμβάσεως καί του πρωτοκόλλου της 27ης Σεπτεμβρίου 1968.
Σέ πίστωση των άνωτέρω οί ύπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν τήν ύπογραφή τους κάτω άπό τήν παρούσα κοινή δήλωση.
Έγινε στό Λουξεμβουργο, στίς τρεις Ίουνίου χίλια έννιακόσια έβδομήντα ένα.
Γιά τήν Αύτου Μεγαλειότητα τό Βασιλιά των Βέλγων,
Alfons VRANCKX
Γιά τόν Πρόεδρο της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας,
Gerhard JAHN
Γιά τόν Πρόεδρο της Γαλλικής Δημοκρατίας,
René PLEVEN
Γιά τόν Πρόεδρο της Ίταλικης Δημοκρατίας,
Erminio PENNECCHINI
Γιά τήν Αύτου Βασιλική Ύψηλότητα τό Μεγάλο Δούκα του Λουξεμβούργου,
Eugène SCHAUS
Γιά τήν Αύτης Μεγαλειότητα τή Bασίλισσα των Κάτω Χωρων,
C. Η. F. POLAK
ΣΥΜΒΑΣΗ
γιά τήν προσχώρηση του Bασιλείου της Δανίας, της Ίρλανδίας και του Ήνωμένου Βασιλείου της Μεγάλης Βρετανίας καί Βόρειας Ίρλανδίας στή σύμθαση γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, καθώς καί στό πρωτόκολλο γιά τήν έρμηνεία της άπό τό Δικαστήριο των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων
ΠΡΟΟΙΜΙΟ
ΤΑ ΥΨΗΛΑ ΣΥΜΒΑΛΛΟΜΕΝΑ ΜΕΡΗ ΣΤΗ ΣΥΝΘΗΚΗ ΠΕΡΙ ΙΔΡΥΣΕΩΣ ΤΗΣ ΕΥΡΩΠΑÏΚΗΣ ΟΙΚΟΝΟΜΙΚΗΣ ΚΟΙΝΟΤΗΤΑΣ,
ΕΚΤΙΜΩΝΤΑΣ ότι τό Βασίλειο της Δανίας, ή Ίρλανδία καί τό Ήνωμένο Βασίλαο της Μεγάλης Βρετανίας καί Βόρειας Ιρλανδίας, όταν έγηναν μέλη της Κοινότητας, άνέλαβαν τήν ύποχρέωση νά προσχωρήσουν στή σύμβαση γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις καί στό πρωτόκολλο γιά τήν έρμηνεία της άπό τό Δικαστήριο των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων, καί νά άρχίσουν πρός τό σκοπό αύτό διαπραγματεύσεις μέ τά άρχικά Κράτη μέλη της Κοινότητας ώστε νά έπενεχθουν οί άναγκαιες προσαρμογές στά κείμενα αύτά,
Η ΑΥΤΟΥ ΜΕΓΑΛΕΙΟΤΗΤΑ Ο ΒΑΣΙΛΙΑΣ ΤΩΝ ΒΕΛΓΩΝ:
τόν κ. Renaat VAN ELSLANDE,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Η ΑΥΤΗΣ ΜΕΓΑΛΕΙΟΤΗΤΑ Η ΒΑΣΙΛΙΣΣΑ ΤΗΣ ΔΑΝΙΑΣ:
τήν κ. Nathalie LIND,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΟΜΟΣΠΟΝΔΙΑΚΗΣ ΔΗΜΟΚΡΑΤΙΑΣ ΤΗΣ ΓΕΡΜΑΝΙΑΣ:
τόν Δρα Hans-Jochen VOGEΙ
Όμοσπονδιακό Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΓΑΛΛΙΚΗΣ ΔΗΜΟΚΡΑΤΙΑΣ:
τόν κ. Alain PEYREFITTE,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΙΡΛΑΝΔΙΑΣ:
τόν κ. Gerard COLLINS,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Ο ΠΡΟΕΔΡΟΣ ΤΗΣ ΙΤΑΛΙΚΗΣ ΔΗΜΟΚΡΑΤΙΑΣ:
τόν κ. Paolo BONIFACIO,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Η ΑΥΤΟΥ ΒΑΣΙΛΙΚΗ ΥΨΗΛΟΤΗΤΑ Ο ΜΕΓΑΛΟΣ ΔΟΥΚΑΣ ΤΟΥ ΛΟΥΞΕΜΒΟΥΡΓΟΥ:
τόν κ. Robert KRIEPS,
Ύπουργό ΈθνικΗς Παιδείας,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Η ΑΥΤΗΣ ΜΕΓΑΛΕΙΟΤΗΤΑ Η ΒΑΣΙΛΙΣΣΑ ΤΩΝ ΚΑΤΩ ΧΩΡΩΝ:
τόν κ. J. de RUITER,
Ύπουργό Δικαιοσύνης,
Η ΑΥΤΗΣ ΜΕΓΑΛΕΙΟΤΗΤΑ Η ΒΑΣΙΛΙΣΣA TOY HNΩMENOY ΒΑΣΙΛΕΙΟΥ ΤΗΣ ΜΕΓΑΛΗΣ ΒΡΕΤΑΝΙΑΣ ΚΑΙ ΒΟΡΕΙΑΣ ΙΡΛΑΝΔΙΑΣ:
τόν Έντιμότατο Λόρδο κ. ELWYN-ΖΟNES, C. Η.,
Ύπουργό Δικαιοσύνης της Μεγάλης Βρετανίας,
ΣΥΜΦΩΝΗΣΑΝ ΣΤΙΣ ΑΚΟΛΟΥΘΕΣ ΔΙΑΤΑΞΕΙΣ:
ΤΙΤΛΟΣ Ι
Γενικές διατάξεις
Άρθρο 1
Τό Βασίλειο της Δανίας, ή Ίρλανδία καί τό Ήνωμένο Βασίλειο της Μεγάλης Βρετανίας καί Βόρειας Ιρλανδίας προσχωρουν στή σύμβαση γιά τή διεθνή δικαιοδοσία καί τήν έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορίκές ύποθέσεις, πού ύπογράφηκε στίς Βρυξέλλες στίς 27 Σεπτεμβρίου 1968 καί άποκαλειται στή συνέχεια „σύμβαση του 1968”, καί στό πρωτόκολλο γιά τήν έρμηνεία της άπό τό Δικαστήριο των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων, πού ύπογράφηκε στό Λουξεμβουργο στίς 3 Ίουνίου 1971 καί άποκαλειται στή συνέχεια „πρωτόκολλο του 1971”.
Άρθρο 2
Οί προσαρμογές της συμβάσεως του 1968 καί του πρωτοκόλλου του 1971 περιέχονται στούς τίτλους II έως IV της παρούσας συμβάσεως.
ΤΙΤΛΟΣ II
Προσαρμογές της συμβάσεως του 1968
Άρθρο 3
Τό άρθρο 1 πρώτη παράγραφος της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τίς έξης διατάξεις:
„Δέν καλύπτει, ίδίως, φορολογικές, τελωνειακές ή διοικητικές ύποθέσεις.”.
Άρθρο 4
Τό άρθρο 3 δεύτερη παράγραφος της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„Δέν έφαρμόζονται σέ βάρος τους, ίδίως:
— |
στό Βέλγιο: τό άρθρο 15 του Code civil — ßurgerlijk Wetboek (άστικου κώδικα) καί τό άρθρο 638 του Code judiciaire — Gerechtelijk Wetboek (δικονομικου κώδικα)· |
— |
στή Δανία: τό άρθρο 248 παράγραφος 2 του Lov om rettens pleje (νόμου πολιτικης δικονομίας) καί τό κεφάλαιο 3 άρθρο 2 του Lov for Grønl nd om rettens pleje (νόμου πολιτικης δικονομίας της Γροιλανδίας)· |
— |
στήν 'Ομοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας: τό άρθρο 23 του Zivilprozeßordnung (κώδικα πολιτικης δικονομίας)· |
— |
στή Γαλλία: τά άρθρα 14 καί 15 του Code civil (άστικου κώδικα)· |
— |
στην Ίρλανδία: οί διατάξεις οί σχετικές μέ τή διεθνή δικαιοδοσία πού θεμελιώνεται σέ είσαγωγικό έγγραφο της δίκης, έπιδιδόμενο σέ έναγόμενο πού βρίσκεται προσωρινά στήν Ίρλανδία· |
— |
στην Ίταλία: τό άρθρο 2 καί τό άρθρο 4 σημεια 1 καί 2 του Codice di procedura civile (κώδικα πολιτικης δικονομίας)· |
— |
στό Λουξεμβουργο: τά άρθρα 14 καί 15 του Code civil (άστικου κώδικα)· |
— |
στίς Κάτω Χωρες: τό άρθρο 126 τρίτο έδιάφιο καί τό άρθρο 127 του «Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (κώδικα πολιτικης δικονομίας)»· |
— |
στό Ήνωμένο Βασίλειο: οί διατάξεις oί σχετικές μέ τή διεθνή δικαιοδοσία πού θεμελιώνεται:
|
Άρθρο 5
(1) Τό άρθρο 5 σημειο 1 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται, στό γαλλικό κείμενο, άπό τίς έξης διατάξεις:
„(1) |
en matière contractuelle, devant le tribunal du lieu où l'obligation qui sert de base à la demande a été ou doit être exécutée.”. |
(2) Τό άρθρο 5 σημειο 1 της συμβάσεως του Ι968 άντικαθίσταται, στό όλλανδικό κείμενο, άπό τίς έξης διατάξεις:
„(1) |
ten aanzien van verbintenissen uit overeenkomst: voor het gerecht van de plaats, waar de verbintenis, die aan de eis ten grondslag ligt, is uitgevoerd of moet worden uitgevoerd;”. |
(3) Τό άρθρο 5 σημείο 2 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„(2) |
ώς πρός ύποχρεώσεις διατροφης ένώπιον του δικαστηρίου του τόπου όπου ό δικαιουχος της διατροφης έχει τήν κατοικία ή συνήθη διαμονή του ή, έφόσον πρόκειται γιά άγωγή παρεπόμενη δίκης σχετικης μέ τήν προσωπική κατάσταση, ένώπιον του δικαστηρίου πού κατά τό δίκαιο του δικάζοντος δικαστη έχει διεθνή δικαιοδοσία στήν περίπτωση της δίκης αύτης, έκτός άν ή διεθνής αύτή δικαιοδοσία θεμελιώνεται μόνο στήν ίθαγένεια ένός των διαδίκων”. |
(4) Τό άρθρο 5 της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τίς έξής διατάξεις:
„(6) |
ύπό τήν ίδιότητα του ώς ίδρυτη, rustee, ή δικαιούχου ένός trust πού έχει συσταθει, είτε δυνάμει νόμου είτε γραπτά ή προφορικά με γραπτή έπιβεβαίωση, ένώπιον των δικαστηρίων του συμβαλλόμενου κράτους στό έδαφος του όποίου τό trust έχει τήν έδρα του· |
(7) |
σέ διαφορές σχετικές μέ πληρομή της άμιοιβης πού άπαιτειται γιά τήν άρωγή ή τή διάσωση φορτίου ή ναύλου, ένώπιον του δικαστηρίου στήν περιφέρεια του όποίου τό έν λόγω φορτίο ή ό άντίστοιχος ναυλος:
ή διάταξη αύτή δέν έφαρμόζεται παρά μόνο έφόσον προβάλλεται ό ίσχυρισμός ότι ό έναγόμενος έχει δικαίωμα έπί του φορτίου ή του ναύλου ή ότι είχε τέτοιο δικαίωμα κατά τό χρόνο της έν λόγω άρωγης ή διασώσεως.”. |
Άρθρο 6
Ό τίτλος II τμημα 2 της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τό έξης άρθρο:
„Άρθρο 6 α
Όταν, σύμφωνα μέ τήν παρούσα σύμβαση, δικαστήριο συμβαλλόμενου κράτους έχει διεθνή δικαιοδοσία γιά νά κρίνει άγωγές άστικης εύθύνης πού άπορρέει άπό χρησιμοποίηση ή έκμετάλλευση πλοίου, τό δικαστήριο αύτό ή κάθε άλλο πού τό ύποκαθιστα, σύμφωνα μέ τό έσωτερικό δίκαιο του κράτους αύτου,έκδικάζει καί τά αίτήματα τά σχετικά μέ τόν περιορισμό της εύθύνης.”.
Άρθρο 7
Τό άρθρο 8 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„Άρθρο 8
Ό άσφαλιστής πού έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους μπορει νά έναχφει:
1. |
ένώπιον των δικαστηρίων του κράτους όπου έχει τήν κατοικία του, ή |
2. |
σέ άλλο συμβαλλόμενο κράτος ένώπιον του δικαστηρίου του τόπου όπου ό άντισυμβαλλόμενος του άσφαλιστη έχει τήν κατοικία του, ή |
3. |
άν πρόκειται γιά συνασφαλιστή, ένώπιον του δικαστηρίου του συμβαλλόμενου κράτους, στό όποιο έχει έναχθει ό κύριος άσφαλιστής. |
Όταν ό άσφαλιστής δέν έχει κατοικία στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους, άλλά διαθέτει ύποκατάστημα, πρακτορειο ή όποιαδήποτε άλλη έγκατάσταση σέ συμβαλλόμενο κράτος, θεωρειται, γιά διαφορές σχετικές μέ τήν έκμετάλλευσή τους, ότι έχει τήν κατοικία του στό έδαφος του κράτους αύτου.”.
Άρθρο 8
Τό άρθρο 12 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„Άρθρο 12
Παρέκκλιση άπό τίς διατάξεις του παρόντος τμήματος είναι δυνατή μόνο μέ συμφωνίες:
1. |
μεταγενέστερες άπό τή γένεση της διαφορας, ή |
2. |
πού έπιτρέπουν στόν άντισυμβαλλόμενο, τόν άσφαλισμένο ή τό δικαιουχο νά προσφύγει καί σέ άλλα δικαστήρια έκτός άπό αύτά πού προβλέπονται στό παρόν τμημα, ή |
3. |
πού, έχοντας συναφθει άνάμεσα σέ άσφαλιστή καί άντισυμβαλλόμενο μέ κατοικία ή συνήθη διαμονή κατά τό χρόνο συνάψεως της συμβάσεως στό ίδιο συμβαλλόμενο κράτος, άπονέμουν διεθνή δικαιοδοσία στά δικαστήρια του κράτους αύτου, άκόμα καί άν τό ζημιογόνο γεγονός συμβει στήν άλλοδαπή, έκτός άν τό δίκαιό του άπαγορεύει τέτοιες συμφωνίες, ή |
4. |
πού έχουν συναφθει άπό άντισυμβαλλόμενο χωρίς κατοικία σέ συμβαλλόμενο κράτος, έκτός άν πρόκειται γιά ύποχρεωτική άσφάλιση ή γιά άσφάλιση άκινήτου πού κειται σέ συμβαλλόμενο κράτος, ή |
5. |
πού άφορουν άσφαλιστική σύμβαση έφόσον αύτή καλύπτει έναν ή περισσότερους άπό τούς άναφερόμενους στό άρθρο 12α κινδύνους.”. |
Άρθρο 9
Ό τίτλος II τμημα 3 της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τό έξης άρθρο:
„Άρθρο 12 α
Οί άναφερόμενοι στό άρθρο 12 σημειο 5 κίνδυνοι είναι οί άκόλουθοι:
1. |
Κάθε άπώλεια ή ζημία σέ
|
2. |
Κάθε είδος εύθύνης, έκτός άπό τήν εύθύνη γιά σωματικές βλάβες των έπιβατων ή γιά άπώγεια ή ζημία των άποσκευων τους:
|
3. |
Κάθε χρηματική ζημία συνδεόμενη μέ τή χρησιμοποίηση ή έκμετάλλευση πλοίων, έγκαταστάσεων ή άεροσκαφων, σύμφωνα μέ τό σημειο 1 υπό α), ίδίως κάθε ζημία σχετικά μέ τό ναυλο ή τή ναύλωση. |
4. |
Κάθε άλλος κίνδυνος πού συνδέεται πρός, έναν άπό τούς άναφερόμενους στά σημεια 1 ώς 3.”. |
Άρθρο 10
Ό τίτλος II τμημα 4 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξής διατάξεις:
„Τμημα 4
Διεθνής δικαιοδοσία σέ συμβάσεις καταναλωτων
Άρθρο 13
Σέ συμβάσεις πού ό σκοπός τους μπορει νά θεωρηθει ξένος πρός τήν έπαγγελματική δραστηριότητα αύτου πού τίς καταρτίζει, καί πού άποκαλειται στή συνέχεια «καταναλωτής», ή διεθνής δικαιοδοσία καθορίζεται άπό τίς διατάξεις του παρόντος τμήματος, μέ τήν έπιφύλαξη του άρθρου 4 καί του άρθου 5 σημειο 5:
1. |
όταν πρόκειται γιά πώληση ένσώματων κινητων μέ τμηματική καταβολή του τιμήματος, ή |
2. |
όταν πρόκειται γιά δάνειο μέ σταδιακή έξόφληση ή γιά άλλη πιστωτική συναλλαγή συνδεομένη μέ τή χρηματοδότηση άγορας ένσώματων κινητων, ή |
3. |
γιά κάθε άλλη σύμβαση πού έχει ώς άντικείμενο παροχή ύπηρεσιων ή προμήθεια ένσώματων κινητων, άν
|
Όταν ό άντισυμβαλλόμενος του καταναλωτή δέν έχει κατοικία στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους, άλλά διαθέτει ύποκατάστημα, πρακτορειο ή άλλη έγκατάσταση σέ συμβαλλόμενο κράτος, θεωρεται, ώς πρός τίς διαφορές τίς σχετικές μέ τήν έκμετάλλευσή τους, ότι έχει τήν κατοικία του στό έδαφος του κράτους αύτου.
Τό παρόν τμημα δέν έφαρμόζεται στίς συμβάσεις μεταφορας.
Άρθρο 14
Ή άγωγή καταναλωτη κατά του άντισυμβαλλομένου μπορει νά άσκηθει, είτε ένώπιον των δικαστηρίων του συμβαλλόμενου κράτους στό έδαφος του όποίου έχει τήν κατοικία του ό άντισυμβαλλόμενος είτε ένώπιον των δικαστηρίων του συμβαλλόμενου κράτους στό έδαφος του όποίου έχει τήν κατοικία του ό καταναλωτής.
Η άγωγή του άντισυμβαλλομένου κατά του καταναλωτη μπορει νά άσκηθει μόνον ένώπιον των δικαστηρίων του συμβαλλόμενου κράτους στό έδαφος του όποίου έχει τήν κατοικία του ό καταναλωτής.
Οί διατάξεις αύτές δέν θίγουν τό δικαίωμα άσκήσεως άνταγωγης ένώπιον του δικαστηρίου στό όποίο είναι έκκρεμής ή κύρια άγωγή πού έχει είσαχθει σύμφωνα μέ τίς διατάξεις του παρόντος τμήματος.
Άρθρο 15
Παρέκκλιση άπό τίς διατάξεις του παρόντος τμήματος είναι δυνατή μόνο μέ συμφωνίες:
1. |
μεταγενέστερες άπό τή γένεση της διαφορας ή |
2. |
πού έπιτρέπουν στόν καταναλωτή νά, προσφύγει καί σέ άλλα δικαστήρια έκτός άπό αύτά πού προβλέπονται στό παρόν τμημα, ή |
3. |
πού, έχοντας συναφθει άνάμεσα σέ καταναλωτή καί άντισυμβαλλόμενο μέ κατοικία ή συνήθη διαμονή κατά τό χρόνο συνάψεως της συμβάσεως στό ίδιο συμβαλλόμενο κράτος, άπονέμουν διεθνή δικαιοδοσία στά δικαστήρια του κράτους αύτου, έκτός άν τό δίκαιό του άπαγορεύει τέτοιες συμφωνίες.”. |
Άρθρο 11
Τό άρθρο 17 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς εξης διατάξεις:
„Άρθρο 17
Άν τά μέρη, άπό τά όποια ένα τουλάχιστον έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους, συμφώνησαν ότι ένα δικαστήριο ή τά δικαστήρια συμβαλλόμενου κράτους θά δικάζουν τίς διαφορές πού έχουν προκύψει ή πού θά προκύψουν άπό συγκεκριμένη έννομη σχέση, τό δικαστήριο αύτό ή τά δικαστήρια του κράτους αύτου έχουν άποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία. Μιά τέτοια συμφωνία διεθνους δικαιοδοσίας πρέπει νά καταρτισθει είτε γραπτά είτε προφορικά μέ γραπτή έπιβεβαίωση, είτε, στό διεθνές έμπόριο, ύπό τύπο άνταποκρινόμενο στίς συνήθειες του διεθνους έμπορίου πού τά μέρη γνωρίζουν ή όφείλουν νά γνωρίζουν. Όταν μιά τέτοια συμφωνία καταρτίζεται άπό μέρη έκ των όποίων κανένα δέν έχει τήν κατοικία του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους, τά δικαστήρια των άλλων συμβαλλόμενων κρατων δέν μπορουν νά δικάσουν τή διαφορά, έφόσον τό ή τά ύποδειχθέντα δικαστήρια δέν έχουν διαπιστώσει τήν έλλειψη διεθνους δικαιοδοσίας τους.
Τό δικαστήριο ή τά δικαστήρια συμβαλλόμενου κράτους στά όποια άπονέμει διεθνή δικαιοδοσία ή συστατική πράξη ένός trust, έχουν άποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία ώς πρός άγωγές κατά του ίδρυτη, του trustee ή του δικαιούχου ένός trust, άν πρόκειται γιά σχέσεις μεταξύ των προσώπων αύτων ή γιά δικαιώματα ή ύποχρεώσεις τους άπό τό trust.
Οί συμφωνίες διεθνους δικαιοδοσίας καθώς καί οί άνάλογες ρητρες της συστατικης πράξεως του trust δέν παράγουν άποτελέσματα άν είναι άντίθετες πρός τίς διατάξεις των άρθρων 12 καί 15 ή άν τά δικαστήρια, τή διεθνή δικαιοδοσία των όποίων άποκλείουν, έχουν έποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία σύμφωνα μέ τό άρθρο 16.
Άν συμφωνία διεθνους δικαιοδοσίας έχει καταρτισθει πρός όφελος μόνο ένός μέρους τό μέρος αύτό διατηρει τό δικαίωμα νά προσφύγει σέ κάθε άλλο δικαστήριο πού έχει διεθνή δικαιοδοσία σύμφωνα μέ τήν παρούσα σύμβαση.”.
Άρθρο 12
Τό άρθρο 20 δεύτερη παράγραφος της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξείς:
„Ό δικαστής όφείλει νά άναστείλει τή διαδικασία έφόσον δέν διαπιστώνεται ότι ό έναγόμενος αύτός ήταν σέ θέση νά παραλάβει τό είσαγωγικό έγγραφο της δίκης ή άλλο ίσοδύναμο έγγραφο έντός της άναγκαίας γιά τήν άμυνά του προθεσμίας ή ότι καταβλήθηκε κάθε έπιμέλεια γιά τό σκοπό αύτό.”.
Άρθρο 13
(1) Τό άρθρο 27 σημειο 2 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„(2) |
άν τό είσαγωγικό έγγραφο της δίκης ή άλλο ίσοδύναμο έγγραφο δέν έχει έπιδοθει στόν έρημοδικήσαντα έναγόμενο κανονικά καί έγκαιρα ώστε νά μπορει νά άμυνθει,”. |
(2) Τό άρθρο 27 της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τίς έξης διατάξεις:
„(5) |
άν είναι άσυμβίβαστη μέ άπόφαση πού έκδόθηκε προγενέστερα μεταξύ των ίδιων διαδίκων καί μέ τό ίδιο άντικείμενο καί τήν ίδια αίτία σέ μή συμβαλλόμενο κράτος, έφόσον ή άπόφαση αύτή συγκεντρώνει τίς προϋποθέσεις πού άπαιτουνται γιά τήν άναγνώρισή της στό κράτος άναγνωρίσεως.”. |
Άρθρο 14
Τό άρθρο 30 τής συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τήν έξης παράγραφο:
„Τό δικαστήριο συμβαλλόμενου κράτους ένώπιον του όποίου γίνεται έπίκληση της άναγνωρίσεως άποφάσεως πού έκδόθηκε στήν Ίρλανδία ή τό Ήνωμένο Βασίλειο καί ή έκτέλεση της όποίας έχει άνασταλει στό κράτος προελεύσεως λόγω άσκήσεως ένδίκων μέσων, μπορει νά άναστείλει τή διαδικασία.”.
Άρθρο 15
Τό άρθρο 31 της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τήν έξης παράγραφο:
„Πάντως, στό Ήνωμένο Βασίλειο, μιά τέτοια άπόφαση έκτελειται στήν Άγγλία καί Ούαλία, τή Σκωτία ή τή Βόρεια Ίρλανδία, άφου προηγουμένως μέ αίτηση όποιουδήποτε ένδιαφερομένου ή άπόφαση αύτή έγγραφει πρός έκτέλεση στό άντίστοιχο τμημα του Ήνωμένου Βασιλείου.”.
Άρθρο 16
Τό άρθρο 32 πρώτη παράγραφος της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης. διατάξεις:
„Ή αίτηση ύποβάλλεται:
— |
στό Βέλγιο, στό Tribunal de première instance ή στό Rechtbank van eerste aanleg· |
— |
στή Δανία, στό Underret· |
— |
στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, στόν πρόεδρο τμήματος του Landgericht· |
— |
στή Γαλλία, στόν πρόεδρο του Τribunal de grande instance· |
— |
στήν Ίρλανδία, στό High Court· |
— |
στήν Ίταλία, στό Corte d'appello· |
— |
στό Λουξεμβουργο, στόν πρόεδρο του Tribunal d'arrondissernent· |
— |
στίς Κάτω Χωρες, στόν πρόεδρο του Arrondissementsrechtbank· |
— |
στό Ήνωμένο Βασίλειο:
|
Άρθρο 17
Τό άρθρο 37 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„Άρθρο 37
Ή προσφυγή άσκειται κατά τή διαδικασία της άμφισβητουμένης δικαιοδοσίας:
— |
στό Βέλγιο, στο Tribunal de première instance ή στό Rechtbank van eerste aanleg· |
— |
στή Δανία, στό Landsret· |
— |
στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, στό Oberlandesgericht· |
— |
στή Γαλλία, στό Cour d'appel· |
— |
στήν Ίρλανδία, στό High Court· |
— |
στήν Ίταλία, στό Corte d'appello· |
— |
στό Λουξεμβουργο, στό Cour supérieure de justice, ώς δευτεροβάθμιο πολιτικό δικαστήριο· |
— |
στίς Κάτω Χωρες, στό Arrondissementsrechtbank· |
— |
στό Ήνωμένο Βασίλειο:
|
Κατά της άποφάσεως έπί της προσφυγης μπορει νά άσκηθουν μόνο:
— |
στό Βέλγιο, τή Γαλλία, τήν Ίταλία, τό Λουξεμβουργο καί τίς Κάτω Χωρες, pourvoi en cassation ή beroep in cassatie, ή ricorso in cassazione· |
— |
στή Δανία, προσφυγή ένώπιον του Højesteret, μέ έγκριση του Ύπουργου Δικαιοσύνης· |
— |
στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, Rechtsbeschwerde· |
— |
στήν Ίρλανδία, appeal ένώπιον του Supreme Court γιά νομικό ζήτημα· |
— |
στό Ήνωμένο Βασίλειο, ένα μόνο appeal γιά νομικό ζήτημα.”. |
Άρθρο 18
Τό άρθρο 38 της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τήν προσθήκη, μετά τήν πρώτη παράγραφο, νέας παραγράφου μέ τό έξης κείμενο:
„Άν ή άπόφαση έχει έκδοθει στήν Ίρλανδία ή τό Ήνωμένο Βασίλειο κάθε ένδικο μέσο ή προσφυγή πού προβλέπεται στό κράτος προελεύσεως θεωρειται, γιά τήν έφαρμογή της πρώτης παραγράφου, ώς τακτικό ένδικο μέσο.”.
Άρθρο 19
Τό άρθρο 40 πρώτη παράγραφος της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς εέξης διατάξεις:
„Άν ή αίτησή του άπορριφθει, ό αίτων μπορει νά προσφύγει:
— |
στό Βέλγιο, στό Cour d'appel ή στό Hof van beroep· |
— |
στή Δανία, στό Landsret· |
— |
στήν 'Ομοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, στό Oberlandesgericht· |
— |
στή Γαλλία, στό Cour d'appel· |
— |
στήν Ίρλανδία, στό High Court· |
— |
στήν Ίταλία, στό Corte d'appello· |
— |
στό Λουξεμβουργο, στό Cour supérieure de justice, ώς δευτεροβάθμιο πολιτικό δικαστήριο· |
— |
στίς Κάτω Χωρες, στό Gerechtshof· |
— |
στό Ήνωμένο Βασίλειο:
|
Άρθρο 20
Τό άρθρο 41 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„Άρθρο 41
Κατά της άποφάσεως έπί της προσφυγης πού προβλέπεται στό άρθρο 40 μπορει νά άσκηθουν μόνο:
— |
στό Βέλγιο, τή Γαλλία, τήν Ίταλία, τό Λουξεμβουργο καί τίς Κάτω Χωρες, pourvoi en cassation ή beroep in cassatie, ή ricorso in cassazione· |
— |
στή Δανία, προσφυγή ένώπιον του Højesteret, μέ έγκριση του Ύπουργου Δικαιοσύνης· |
— |
στήν Όμοσπονδιακή Δημοκρατία της Γερμανίας, Rechtsbeschwerde· |
— |
στήν Ίρλανδία, appeal ένώπιον, του Supreme Court γιά νομικό ζήτημα· |
— |
στό Ήνωμένο Βασίλειο, ένα μόνο appeal γιά νομικό ζήτημα.”. |
Άρθρο 21
Τό άρθρο 44 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„Άρθρο 44
Ό αίτων στόν όποιο έχει παρασχεθει όλικά ή μερικά δωρεάν δικαστική άρωγή ή άπαλλαγή άπό έξοδα καί δαπάνες στό κράτος προελεύσεως, άπολαμβάνει, στό πλαίσιο της διαδικασίας των άρθρων 32 ώς 35, τήν εύμενέστερη μεταχείριση πού προβλέπει τό δίκαιο του κράτους έκτελέσεως σέ σχέση μέ τή δωρεάν δικαστική άρωγή ή τήν άπαλλαγή άπό έξοδα καί δαπάνες.
Προκειμένου γιά αίτηση έκτελέσεως άποφάσεως πού έχει έκδοθει στή Δανία άπό διοικητική άρχή ώς πρός ύποχρεώσεις διατροφης, ό αίτων μπορει νά έπικαλεσθει, στό κράτος έκτελέσεως, τό εύεργέτημα των διατάξεων της πρώτης παραγράφου, άν προσκομίσει έγγραφο του Δανικου Ύπουργείου Δικαιοσύνης πού νά πιστοποιει ότι συγκεντρώνει τίς οίκονομικές προϋποθέσεις γιά τήν όλική ή μερική παροχή της δωρεας δικαστικης άρωγής ή άπαλλαγης από έξοδα καί δαπάνες.”.
Άρθρο 22
Τό άρθρο 46 σημειο 2 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„(2) |
άν πρόκειται γιά άπόφαση έρήμην τό πρωτότυπο ή κυρωμένο άντίγραφο έγγράφου πού νά άποδεικνύει ότι τό είσαγωγικό έγγραφο της δίκης ή άλλο ίσοδύναμο έγγραφο έχει έπιδοθει στόν έρημοδικήσαντα διάδικο.”. |
Άρθρο 23
Τό άρθρο 53 της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τήν έξης παράγραφο:
„Γιά νά καθορίσει άν trust έχει τήν έδρα του στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους σέ δικαστήριο του όποίου έχει άσκηθει ή άγωγή, ό δίκαστής έφαρμόζει τούς κανόνες του ίδιωτικου διεθνους δικαίου του.”.
Άρθρο 24
Τό άρθρο 55 της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τήν προσθήκη των έξης συμβάσεων, πού έντάσσονται στόν πίνακα κατά χρονολογική σειρά:
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Ήνωμένου Βασιλείου καί της Γαλλίας γιά τήν άμοιβαία έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, συνοδευόμενη άπό πρωτόκολλο, πού ύπογράφηκε στό Παρίσι στίς 18 Ίανουαρίου 1934· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Ήνωμένου Βασιλείου καί τoυ Βελγίου γιά τήν άμοιβαία έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις,συνοδευόμενη άπό πρωτόκολλο, πού ύπογράφηκε στίς Βρυξέλλες στίς 2 Μαΐου 1934· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Ήνωμένου Bασιλείου καί της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας γιά τήν άμοιβαία άναγνώριση καί έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, πού ύπογράφηκε στή Βόννη στις 14 Ίουλίου I960· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Ήνωμένου Βασιλείου καί της Ίταλικης Δημοκρατίας γιά τήν άμοιβαία άναγνώριση καί έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές καί έμπορικές ύποθέσεις, πού ύπογράφηκε στή Ρώμη στίς 7 Φεβρουαρίου 1964, συνοδευομένη άπό πρωτόκολλο πού ύπογράφηκε στή Ρώμη στίς 14 Ιουλίου 1970· |
— |
τή σύμβαση μεταξύ του Ήνωμένου Βασιλείου καί του Βασιλείου των Κάτω Χωρων γιά τήν άμοιβαία άναγνώριση καί έκτέλεση άποφάσεων σέ άστικές ύποθέσεις, πού ύπογράφηκε στή Χάγη στίς 17 Νοεμβρίου 1967. |
Άρθρο 25
(1) Τό άρθρο 57 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς έξης διατάξεις:
„Άρθρο 57
Ή παρούσα σύμβαση δέν θίγει τίς συμβάσεις των όποίων τά συμβαλλόμενα κράτη είναι ή θά γίνουν μέρη καί οί όποιες, σέ είδικά θέματα, ρυθμίζουν τή διεθνή δικαιοδοσία, τήν άναγνώριση ή τήν έκτέλεση άποφάσεων.
Δέν θίγει, έπίσης, τήν έφαρμογή διατάξεων πού, σέ είδικά θέματα, ρυθμίζουν τή διεθνή δικαιοδοσία, τήν άναγνώριση ή τήν έκτέλεση άποφάσεων καί περιλαμβάνοται ή θά περιληφθουν σέ πράξεις των όργάνων των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων ή στίς έθνικές νομοθεσίες πού έναρμονίζονται σέ έκτέλεση των πράξεων αύτών.”.
(2) Πρός έξασφάλιση τής όμοιόμορφης έρμηνείας του, τό άρθρο 57 πρώτη παράγραφος έφαρμόζεται μέ τόν άκόλουθο τρόπο:
α) |
Ή σύμβαση του 1968, όπως τροποποιειται, δέν άποκλείει τή δυνατότητα ένός δικαστηρίου συμβαλλόμενου κράτους πού είναι μέρος συμβάσεως σχετικής μέ είδικό θέμα, νά θεμελιώσει τή διεθνή δικαιοδοσία του σέ μιά τέτοια σύμβαση, άκόμη καί άν ό έναγόμενος κατοικει στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους πού δέν είναι μέρος της συγκεκριμένης συμβάσεως. Τό δικαστήριο έφαρμόζει σέ κάθε περίπτωση τό άρθρο 20 της συμβάσεως του 1968, όπως τροποποιειται. |
β) |
Άπόφαση έκδιδόμενη σέ συμβαλλόμενο κράτος άπό δικαστήριο πού θεμελίωσε τή διεθνή δικαιοδοσία του σέ σύμβαση σχετική μέ είδικό θέμα άναγνωρίζεται καί έκτελειται στά άλλα συμβαλλόμενα κράτη σύμφωνα μέ τή σύμβαση του 1968, όπως,τροποποιειται. Άν τό κράτος προελεύσεως καί τό κράτος άναγνωρίσεως ή έκτελέσεως είναι συμβαλλόμενα μέρη συμβάσεως σχετικης μέ είδικό θέμα πού ρυθμίζει τίς προϋποθέσεις άναγνωρίσεως ή έκτελέσεως άποφάσεων, έφαρμόζονται oί προϋποθέσεις αυύτές.Είναι πάντως δυνατή ή έφαρμογή των διατάξεων της συμβάσεως του 1968, όπως τροποποιειται, των σχετικων μέ τή διαδικασία άναγνωρίσεως καί έκτελέσεως των άποφάσεων. |
Άρθρο 26
Τό άρθρο 59 της συμβάσεως του 1968 συμπληρώνεται μέ τήν έξης παράγραφο:
„Κανένα συμβαλλόμενο κράτος δέν μπορει πάντως νά δεσμευθει έναντι τρίτου κράτους νά μήν άναγνωρίζει άπόφαση πού έχει έκδοθει σέ άλλο συμβαλλόμενο κράτος άπό δικαστήριο του όποίου ή διεθνής δικαιοδοσία, θεμελιώνεται στήν ύπαρξη ή κατάσχεση άπό τόν ένάγοντα, στό κράτος αύτό, περιουσιακων στοιχείων το έναγομένου:
1. |
άν ή άγωγή άφορα τήν κυριότητα ή τή νομή των περιουσιακων αύτων στοιχείων, έχει ώς αίτημα τήν άδεια διαθέσεώς τους ή συνδέεται μέ άλλη έπίδικη διαφορά άναφερόμενη σ' αύτά· |
2. |
άν τά περιουσιακά στοιχεια συνιστουν τήν εγγύηση άπαιτήσεως πού άποτελει τό άντικοίμενο της άγωγης.”. |
Άρθρο 27
Τό άρθρο 60 της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς άκόλουθες διατάξεις:
„Άρθρο 60
Ή παρούσα σύμβαση έφαρμόζεται στό εύρωπαϊκό έδαφος των συμβαλλόμενων κρατων, περιλαμβανομένης καί της Γροιλανδίας, στά ύπερπόντια γαλλλικά διαμερίσματα καί έδάφη καθώς καί στό Mayotta.
Τό Βασίλειο των Κάτω Χωρων μπορει, κατά τήν ύπογραφή ή τήν έπικύρωση της παρούσας συμβάσεως ή όποτεδήποτε μεταγενέστερα, νά δηλώσει, μέ γνωστοποίηση στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων, ότι ή παρούσα σύμβαση έφαρμόζεται στίς Όλλανδικές Αντίλλες. Έλλείψει σχετικης δηλώσεως, οί δίκες πού διεξάγονται στό εύρωπαϊκό έδαφος του Βασιλείου έπί αίτήσεων άναιρέσεως κατά άποφάσεων των δικαστηρίων των Όλλανδικων Αντιλλων, θεωρούνται ότι διεξάγονται ένώπιον των δικαστηρίων αύτών.
Κατά παρέκκλιση άπό τήν πρώτη παράγραφο, ή παρούσα σύμβαση δέν έφαρμόζεται:
1. |
στά νησιά Φερόε, έκτός άν τό Βασίλειο της Δανίας προβει σέ άντίθετη δήλωση· |
2. |
στά έκτός του Ήνωμένου Βασιλείου εύρωπαϊκά έδάφη τά όποια τό Ήνωμένο Βασίλειο έκπροσωπει διεθνως, έκτός άν τό Ήνωμένο Βασίλειο προβει σέ άντίθετη δήλωση γιά ένα ή περισσότερα άπό τά έδάφη αύτά. |
Οί δηλώσεις αύτές μπορει νά γίνουν όποτεδήποτε, μέ γνωστοποίηση στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων.
Οί δευτεροβάθμιες διαδικασίες πού είσάγονται στό Ήνωμένο Βασίλειο κατά άποφάσεων πού έχουν έκδοθει άπό τά δικαστήρια των άναφερόμενων στήν τρίτη παράγραφο σημειο 2 έδαφων θεωρουνται ώς διαδικασίες διεξαγόμενες ένώπιον των δικαστηρίων αύτων.
Οί ύποθέσεις οί όποιες στό Βασίλειο της Δανίας διέπονται άπό τόν άστικό δικονομικό νόμο γιά τά νησιά Φερόε (Lov for Faeroerne om rettens pleje), θεωρουνται ότι έκδικάζονται ένώπιον των δικαστηρίων των νησιων αύτων.”.
Άρθρο 28
Τό άρθρο 64 περίπτωση γ) της συμβάσεως του 1968 άντικαθίσταται άπό τίς άκόλουθες διατάξεις:
„γ) |
τίς δηλώσεις πού κατατίθενται κατ' έφαρμογή του άρθρου 60,”. |
ΤΊΤΛΟΣ III
Προσαρμογές του πρωτοκόλλου πού είναι προσαρτημένο στή σύμβαση του 1968
Άρθρο 29
Τό πρωτόκολλο πού είναι προσαρτημένο στή σύμβαση του 1968 συμπληρώνεται μέ τά άκόλουθα άρθρα:
„Άρθρο V a
Σέ σχέση μέ τίς ύποχρεώσεις διατροφης, οί όροι «δικαστής» καί «δικαστήριο» περιλαμβάνουν καί τίς δανικές διοικητικές άρχές.
Άρθρο V β
Σέ διαφορές μεταξύ πλοιάρχου καί μέλους πληρώματος πλοίου νηολογημένου στή Δανία ή τήν Ίρλανδία, σχετικά μέ τίς άποδοχές ή τούς άλλους όρους της σχέσεως έργασίας, τά δικαστήρια συμβαλλόμενου κράτους όφείλουν νά έλέγχουν άν ό διπλωματικός ή προξενικός ύπάλληλος, στήν άρμοδιότητα του όποίου άνήκει τό σκάφος, έχει ένημερωθει γιά τή διαφορά. Μέχρι νά ένημερωθει ό ύπάλληλος αύτός, τά δικαστήρια όφείλουν νά άναστείλουν τή διαδικασία. Οφείλουν, άκόμη καί αύτεπάγγελτα, νά άποποιηθουν τήν άσκηση της διεθνους δικαιοδοσίας τους, άν ό ύπάλληλος αύτός, άφου ένημερώθηκε δεόντως, άσκήσει τά καθήκοντα πού του άναγνωρίζονται στήν περίπτωση αύτή άπό προξενική σύμβαση ή, έφόσον δέν ύπάρχει τέτοια σύμβαση, άν πιροβάλει άντιρρήσεις ώς πρός τή διεθνή δικαιοδοσία έντός της προθεσμίας πού του τάσσεται.
Άρθρο V γ
Όταν, γιά θέματα πού άφορουν τήν «residence» τοy άγγλικου κειμένου της συμβάσεως της σχετικης μέ τό εύρωπαϊκό δίπλωμα εύρεσιτεχνίας γιά τήν κοινή άγορά, πού ύπογράφηκε στό Λουξεμβουργο στίς 15 Δεκεμβρίου 1975 γίνεται, στά πλαίσια του άρθρου 69 παράγραφος 5 της συμβάσεως αύτής, έφαρμογή των άρθρων 52 καί 53 της παρούσας συμβάσεως, ό όρος «residence» είναι ταυτόσημος με τόν όρο «domicile» των προαναφερόμενων άρθρων 52 καί 53.
Άρθρο V δ
Μέ τήν έπιφύλαξη της δικαιοδοσίας του Εύρωπαϊκου Γραφείου Διπλωμάτων Εύρεσιτεχνίας σύμφωνα μέ τή σύμβαση χορηγήσεως εύρωπαϊκων διπλωμάτον εύρεσιτεχνίας, πού ύπογράφηκε στό Μόναχο στίς 5 Όκτωβρίου 1973, τά δικαστήρια κάθε συμβαλλόμενου κράτους έχουν άποκλειστική διεθνή δικαιοδοσία, χωρίς νά λαμβάνεται ύπόψη ή κατοικία, σέ θέματα έγγραφης ή κύρους εύρωπαϊκου διπλωματος εύρεσιτεχνίας πού χορηγειται γιά τό Κράτος αύτό καί πού δέν είναι κοινοτικό δίπλωμα κατέφαρμογή των διατάξεων του άρθρου 86 της συμβάσεως της σχετικης μέ τό εύρωπαϊκό δίπλωμα εύρεσιτεχνίας γιά τήν κοινή άγορά, πού ύπογράφηκε στό Λουξεμβουργο στίς 15 Δεκεμβρίου 1975.”.
ΤΙΤΛΟΣ IV
Προσαρμογές του πρωτοκόλλου του 1971
Άρθρο 30
Τό άρθρο 1 του πρωτοκόλλου του 1971 συμπληρώνεται μέ τό άκόλουθο έδάφιο:
„Τό Δικαστήριο των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων είναι έπίσης άρμόδιο νά άποφαίνεται έπί της έρμηνείας της συμβάσεως γιά τήν προσχώρηση του Βασιλείου της Δανίας, της Ιρλανδίας καί του Ήνωμένου Βασιλείου της Μεγάλης Βρετανίας καί Βόρειας Ίρλανδίας στή σύμβαση της 27ης Σεπτεμβρίου 1968 καθώς καί στό παρόν πρωτόκολλο.”.
Άρθρο 31
Τό άρθρο 2 σημειο 1 του πρωτοκόλλου του 1971 άντικαθίσταται άπό τίς άκόλουθες διατάξεις:
„1. |
|
Άρθρο 32
Τό άρθρο 6 σημειο 1 του πρωτοκόλλου του 1971 άντικαθίσταται άπό τίς άκόλουθες διατάξεις:
„Άρθρο 6
Ή παρούσα σύμβαση έφαρμόζεται στό εύρωπαϊκό έδαφος των συμβαλλόμενων κρατων περιλαμβανομένης καί της Γροιλανδίας, στά ύπερπόντια γαλλικά διαμερίσματα καί έδάφη, καθώς καί στό Mayotte.
Τό Βασίλειο των Κάτω Χωρων δύναται, κατά τήν ύπογραφή ή τήν έπικύρωση της παρούσας συμβάσεως ή όποτεδήποτε μεταγενέστερα, νά δηλώσει, μέ γνωστοποίηση στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων, ότι ή παρούσα σύμβαση έφαρμόζεται στίς Όλλανδικές Αντίλλες.
Κατά παρέκκλιση άπό τήν πρώτη παράγραφο, ή παρούσα σύμβαση δέν έφαρμόζεται:
1. |
στά νησιά Φερόε, έκτός έάν τό Βασίλειο της Δανίας προβει σέ άντίθετη δήλωση· |
2. |
στά έκτός του Ήνωμένου Βασιλείου εύρωπαϊκά έδάφη τά όπυια τό Ήνωμένο Βασίλειο έκπροσωπει διεθνως, έκτός άν τό Ήνωμένο Βασίλειο προβει σέ άντίθετη δήλωση γιά ένα ή περισσότερα άπό τά έδάφη αύτά. |
Οί δηλώσεις μπορει νά γίνουν όποτεδήποτε, μέ γνωστοποίηση στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήκών.”.
Άρθρο 33
Τό άρθρο 10 περίπτωση δ) του πρωτοκόλλου το 1971 άντικαθίσταται άπό τίς άκόλουθες διατάξεις:
„δ) |
τίς δηλώσεις πού κατατίθενται κατ' έφαρμογή του άρθρου 6.”. |
ΤΙΤΛΟΣ V
Μεταβατικές διατάξεις
Άρθρο 34
(1) Ή σύμβαση του 1968 καί τό πρωτόκολλο του 1971, όπως τροποποιούνται άπό τήν παρούσα σύμβαση, έφαρμόζονται μόνο στίς άγωγές πού άσκουνται καί στά δημόσια έγγραφα πού έκδίδονται μετά τήν έναρξη ίσχύος της παρούσας συμβάσεως στό κφάτος προελεύσεως, καί, όταν ζητειται ή άναγώριση ή ή έκτέλεση άποφάσεως ή δημόσιου έγγράφου, στό κράτος άναγνωρίσεως ή έκτελέσεως.
(2) Στίς σχέσεις πάντως μεταξύ τών έξι κρατων μερων της συμβάσεως του 1968, οί άποφάσεις πού έκδίδονται μετά τήν έναρξη ίσχύος της παρούσας συμβάσεως έπί άγωγών πού θά έχουν άσκηθεί πρίν άπό τήν ήμερομηνία αύτή, άναγνωρίζονται καί έκτελουνται σύμφωνα μέ τίς διατάξεις του τίτλου III της συμβάσεως του 1968, όπως τροποποιειται.
(3) Έξάλλου, στίς σχέσεις μεταξύ των έξι κρατων μερων της συμβάσεως του 1968 καί των τριων κρατων πού άναφέρονται στό άρθρο 1 της παρούσας συμβάσεως, καθώς καί στίς σχέσεις μεταξύ των τριων τελευταίων, οί άποφάσεις πού έκδίδονται μετά τήν ήμερομηνία ένάρξεως ίσχύος της παρούσας συμβάσεως στό κράτος προελεύσεως καί στό κράτος άναγνωρίσεως ή έκτελέσεως έπί άγωγων πού θά έχουν άσκηθει πρίν άπό τήν ήμερομηνία αύτή, άναγνωρίζονται καί έκτελουνται σύμφωνα μέ τίς διατάξεις του τίτλου III της συμβάσεως του 1968, όπως τροποποιειται, άν ή διεθνής δικαιοδοσία έχει θεμελιωθει σέ κανόνες σύμφωνους μέ τίς διατάξεις του τίτλου II, όπως τροποποιειται, ή μέ τίς διατάξεις συμβάσεις πού κατά τό χρόνο άσκήσεως της άγωγης ίσχυε μεταξύ του κράτους προελεύσεως καί του κράτους άναγνωρίσεως ή έκτελέσεως.
Άρθρο 35
Άν, μέ έγγραφο προγενέστερο της ένάρξεως ίσχύος της παρούσας συμβάσεως, oί διάδικοι σέ διτφορά έκ συμβάσεως είχαν συμφωνήσει ότι έφαρμοστέο δίκαιο στή συγκεκριμένη σύμβαση θά είναι τό ίρλανδικό δίκαιο ή τό δίκαιο μέρους του Ήνωμένου Βασιλείου, τά δικαστήρια της Ίρλανδίας ή του μέρους αύτου του Ήνωμένου Βασιλείου διατηρουν τήν εύχέρεια νά έκδικάσουν τή διαφορά αύτη.
Άρθρο 36
Έπί τρία έτη μετά τήν έναρξη ίσχύος της συμβάσεως του 1968 έναντι του Βασιλείου της Δανίας καί της Ίρλανδίας άντίστοιχα, ή διεθνής δικαιοδοσία σέ θέματα ναυτικου δικαίου σέ καθένα άπό τά κράτη αύτά καθορίζται όχι μόνο σύμφωνα μέ τίς διατάξεις της άνωτέρω συμβάσεως, άλλά έπίσης σύμφωνα μέ τά κατωτέρω σημεια ώσ 6. Ώστόσο, οί διατάξεις αύτές θά παύσουν νά έφαρμόζονται σέ καθένα άπό τά κράτη αύτά, όταν ή διεθνής σύμβαση γιά τή ένοποίηση όρισμένων κανόνων σχετικων μέ τή συντηρητική κατάσχεση πλοίων, πoύ ύπογράφηκε στίς Βρυξέλλες στίς 10 Μαΐου 1952, τεθει σέ ίσχύ έναντι αύτων.
1. |
Πρόσωπο πού κατοικει στό έδαφος συμβαλλόμενου κράτους μπορει νά έναχθει γιά ναυτική άπαίτηση ένώπιον των δικαστηρίων ένός των προαναφερόμενων κρατων, έφόσον τό πλοιο πού άφορα ή άπαίτηση ή κάθε άλλο πλοίο πού άνήκει στήν κυριότητά του έχει γίνει άντικείμενο δικαστικης κατασχέσεως στό έδαφος του τελευταίου αύτου κράτους πρός έξασφάλιση της άπαιτήσεως ή θά μπορουσε νά είχε κατασχεθει έκει, έχει όμως παρασχεθει έγγύηση ή άλλου είδους άσφάλεια, στίς έξης περιπτώσεις:
|
2. |
Μπορει νά κατασχεθει τό πλοιο τό όποιο άφορα ή ναυτική άπαίτηση ή κάθε άλλο πλοιο πού άνήκει στό πρόσωπο πού ηταν, κατά τό χρόνο γεννήσεως της άπαιτήσεως, κύριος του πλοίου έκείνου. Γιά τίς απαιτήσεις πάντως πού προβλέπονται στό σημειο 5 ύπό ξ), ο) ή π), μπορει νά κατασχεθει μόνο τό πλοιο τό όποιο άφορα ή άπαίτηση. |
3. |
Πλοια θεωρουνται ότι έχουν τόν ίδιο κύριο εφόσον όλες οί μερίδες της κυριότητας άνήκουν στό ίδιο ή τά ίδια πρόσωπα. |
4. |
Σέ περίπτωση ναυλώσεως πλοίου μέ παράδοση της θαλάσσιας διαχειρίσεως, όταν γιά ναυτική άπαίτηση πού άφορα πλοιο εύθύνεται μόνο ό ναυλωτής μπορει νά κατασχεθει τό πλοιο αύτό ή κάθε άλλο πλοιο πού άνήκει στό ναυλωτή αύτόν, κανένα όμως άλλο πλοιο πού άνήκει στόν κύριο δέν μπορει νά κατασχεθει μέ θάση αύτή τή ναυτική άπαίτηση. Τό ίδιο ίσχύει σέ όλες τίς περιπτώσεις κατά τίς όποιες γιά τή ναυτική άπαίτηση εύθύνεται πρόσωπο άλλο άπό τόν κύριο. |
5. |
Ώς „ναυτική άπαίτηση” νοειται τό δικαίομα ή ή άξίωση πού πηγάζει άπό μία ή περισσότερες άπό τίς έξης αίτίες:
|
6. |
Στή Δανία, ό όρος „συντηρητική κατάσχεση” καλύπτει, όσον άφορα τίς ναυτικές άπαιτήσεις των παραπάνω περιπτώσεων ξ) καί ο), τό „forbud”, έφόσον ή διαδικασία αύτή είναι ή μόνη δυνατή στή συγκεκριμένη περίπτωση σύμφωνα μέ τά άρθρα 646 ώς 653 του νόμου πολιτικης δικονομίας (Lov om rettens pleje). |
ΤΙΤΛΟΣ VI
Τελικές διατάξεις
Άρθρο 37
Ό Γενικός Γραμματέας του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων διαβιβάζει στίς κυβερνήσεις του Βασιλείου της Δανίας, της Ίρλανδίας καί του Ήνωμένου Βασιλείου της Μεγάλης Βρετανίας καί Βόρειας Ιρλανδίας κυρωμένο άντίγραφο της συμβάσεως του 1968 καί του πρωτοκόλλου του 1971 στή γαλλική, τή γερμανική, τήν ίταλική καί τήν όλλανδική γλώσσα.
Τά κείμενα της συμβάσεως του 1968 καί του πρωτοκόλλου του 1971 στήν άγγλική, τή δανική καί τήν ίρλανδική γλώσσα προσαρτωνται στήν παρούσα σύμβαση. Τά κείμενα στην άγγλική, δανική καί ίρλανδική γλώσσα είναι έξίσου αύθεντικά μέ τά πρωτότυπα κείμενα της συμβάσεως του 1968 καί του πρωτοκόλλου του 1971.
Άρθρο 38
Ή παρούσα σύμβαση θά έπικυρωθει άπό τά ύπογράφοντα κράτη. Τά έγγραφα έπικυρώσεως θά κατατεθουν στό Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων.
Άρθρο 39
Ή παρούσα σύμβαση θά άρχίσει νά ίσχύει, μεταξύ των κρατων πού θά τήν έχουν έπικυρώσει, τήν πρώτη μέρα του τρίτου μήνα πού άκολουθει τήν κατάθεση του τελευταίου έγγράφου έπικυρώσεως άπό τά άρχικά Κράτη μέλη της Κοινότητας καί άπό ένα νέο Κράτος μέλος.
Γιά κάθε νέο Κράτος μέλος πού θά τήν έπικυρώσει μεταγενέστερα, θά άρχίσει νά ίσχύει τήν πρώτη μέρα του τρίτου μήνα πού άκολουθει τήν κατάθεση του δικου του έγγράφου έπικυρώσεως.
Άρθρο 40
Ό Γενικός Γραμματέας του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων γνωστοποιει στά ύπογράφοντα κράτη:
α) |
τήν κατάθεση κάθε έγγράφου έπικυρώσεως· |
β) |
τίς ήμερομηνίες ένάρξεως ίσχύος της παρούσας συμβάσεως γιά τά συμβαλλόμενα κράτη. |
Άρθρο 41
Ή παρούσα σύμβαση συντάσσεται σέ ένα μόνο άντίτυπο στήν άγγλική, γαλλική, γερμανική, δανική, ίρλανδική, ίταλική καί όλλανδική γλώσσα. Τά έπτά κείμενα είναι έξίσου αύθεντικά. Ή σύμβαση θά κατατεθει στό άρχειο της Γραμματείας του Συμβουλίου των Εύρωπαϊκων Κοινοτήτων. Ό Γενικός Γραμματέας θά διαβιβάσει κυρωμένο άντίγραφο στήν κυβέρνηση κάθε ύπογρράφοντος κράτους.
Σέ πίστωση των άνωτέρω οί ύπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν τήν ύπογραφή τους κάτω άπό τήν παρούσα σύμβαση.
Έγινε στό Λουξεμβουργο, στίς έννιά 'Οκτωβρίου χίλια έννιακόσια έβδομήντα όκτώ.
Για τήν Αύτου Μεγαλειότητα τό Βασιλιά των Βέλγων,
Renaat VAN ELSLANDE
Γιά τήν Αύτης Μεγαλειότητα τή Βασίλισσα της Δανίας,
Nathalie LIND
Γιά τόν Πρόεδρο της 'Ομοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας,
Hans-Jochen VOGEL
Γιά τόν Πρόεδρο τής Γαλλικης Δημοκρατίας,
Alain PEYREFITTE
Γιά τόν Πρόεδρο της Ίρλανδίας,
Gerard COLLINS
Γιά τόν Πρόεδρο της Ίταλικής Δημοκρατίας,
Paolo BONIFACIO
Γιά τήν Αύτου Βασιλική Ύψηλότητα τό Μεγάλο Δούκα το Λουξεμβούργου,
Robert KRIEPS
Γιά τήν Αύτης Μεγαλειότητα τή Βασίλισσα των Κάτω Χωρων,
J. de RUITER
Γιά τήν Αύτής Μεγαλειότητα τή Βασίλισσα του Ήνωμένου Βασιλείου της Μεγάλης Βρετανίας καί Βόρειας Ίρλανδίας,
Elwyn JONES
ΚΟΙΝΗ ΔΗΛΩΣΗ
ΟΙ ΑΝΤΙΠΡΟΣΩΠΟΙ ΤΩΝ ΚΥΒΕΡΝΗΣΕΩΝ ΤΩΝ ΚΡΑΤΩΝ ΜΕΛΩΝ ΤΗΣ ΕΥΡΩΠΑÏΚΗΣ ΟΙΚΟΝΟΜΙΚΗΣ ΚΟΙΝΟΤΗΤΑΣ, ΠΟΥ ΣΥΝΗΛΘΑΝ ΣΤΟ ΠΛΑΙΣΙΟ ΤΟΥ ΣΥΜΒΟΥΛΙΟΥ,
ΕΠΙΘΥΜΩΝΤΑΣ νά έξασφαλίσουν, σύμφωνα μέ τό πνευμα της συμβάσεως της 27ης Σεπτεμβρίου 1968, τήν όσο τό δυνατό μεγαλύτερη όμοιομορφία της διεθνους δικαιοδοσίας και σέ ύποθέσεις ναυτικου δικαίου,
ΕΚΤΙΜΩΝΤΑΣ ότι ή διεθνής σύμβαση γιά τήν ενοποίηση όρισμένων κανόνων σχετικων μέ τή συντηρητική κατάσχεση πλοίων, πού ύπογράφηκε στίς Βρυξέλλες στίς 10 Μαΐου 1952, περιλαμβάνει διατάξεις γιά τή διεθνή δικαιοδοσία,
ΕΚΤΙΜΩΝΤΑΣ ότι όλα τά Κράτη μέλη δέν είναι μέρη στήν άνωτέρω σύμβαση,
ΕΚΦΡΑΖΟΥΝ ΤΗΝ ΕΥΧΗ όσω παράκτια Κράτη μέλη δέν έχουν άκόμη γίνει συμβαλλόμενα μέρη στήν σύμβαση της 10ης Μαΐου 1952, νά τήν έπικυρώσουν ή νά προσχωρήσουν σέ αύτή τό ταχύτερο δυνατό.
Σέ πίστωση των άνωτέρω οί ύπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν τήν ύπογραφή τους κάτω άπό τήν παρούσα κοινή δήλωση.
Έγινε στό Λουξεμθουργο, στίς έννιά Όκτωβρίου χίλια έννιακόσια έβδομήντη όκτώ.
Γιά τήν Αύτου Μεγαλειότητα τό Βασιλιά των Βέλγων,
Renaat VAN ELSLANDE
Γιά τήν Αύτης Μεγαλειότητα τή Βασίλισσα της Δανίας,
Nathalie LIND
Γιά τόν Πρόεδρο της Όμοσπονδιακης Δημοκρατίας της Γερμανίας,
Hans-Jochen VOGEL
Γιά τόν Πρόεδρο της Γαλλικης Δημοκρατίας,
Alain PEYREFITTE
Γιά τόν Πρόεδρο της Ίρλανδίας,
Gerard COLLINS
Γιά τόν Πρόεδρο τής Ίταλικης Δημοκρατίας,
Paolo BONIFACIO
Γιά τήν Αύτου Βασιλική Ύψηλότητα τό Μεγάλο Δούκα του Λουξεμβούργου,
Robert KRIEPS
Γιά τήν Αύτης Μεγαλειότητα τή Βασίλισσα των Κάτω Χωρων,
J. de RUITER
Γιά τήν Αύτης Μεγαλειότητα τή Βασίλισσα του Ήνωμένου Βασιλείου της Μεγάλης Βρετανίας καί Βόρειας Ίρλανδίας,
Elwyn JONES
19/Volumul 10 |
RO |
Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene |
154 |
41984A0297
L 146/1 |
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE |
CONVENȚIA
privind aderarea Republicii Elene la Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980
ÎNALTELE PĂRȚI CONTRACTANTE LA TRATATUL DE INSTITUIRE A COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,
AVÂND ÎN VEDERE că Republica Elenă, devenind membru al Comunității, se angajează să adere la Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale deschisă spre semnare la Roma, la 19 iunie 1980,
MAIESTATEA SA REGELE BELGIENILOR:
Paul DE KEERSMAEKER
Secretar de stat pentru afaceri europene și agricultură,
adjunct al ministrului pentru relații externe;
MAIESTATEA SA REGINA DANEMARCEI:
Ulfe ELLEMANN-JENSEN,
Ministru pentru afaceri externe al Danemarcei;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FEDERALE GERMANIA:
Hans-Werner LAUTENSCHLAGER
Ministru de stat pentru afaceri externe al Republicii Federale Germania;
PREȘEDINTELE REPUBLICII ELENE:
Theodoros PANGALOS
Secretar de stat pentru afaceri externe al Republicii Elene;
PREȘEDINTELE REPUBLICII FRANCEZE:
Roland DUMAS
Ministru pentru afaceri europene al Republicii Franceze;
PREȘEDINTELE IRLANDEI:
Peter BARRY
Ministru pentru afaceri externe al Irlandei;
PREȘEDINTELE REPUBLICII ITALIENE:
Giulio ANDREOTTI
Ministru pentru afaceri externe al Republicii Italiene;
ALTEȚA SA REGALĂ MARELE DUCE AL LUXEMBURGULUI:
Colette FLESCH
Ministru pentru afaceri externe al Guvernului Marelui Ducat al Luxemburgului;
MAIESTATEA SA REGINA ȚĂRILOR DE JOS:
W.F. van EEKELEN
Secretar de stat pentru afaceri externe al Țărilor de Jos
H.J. Ch. RUTTEN
Ambasador extraordinar și plenipotențiar,
reprezentant permanent al Țărilor de Jos;
MAIESTATEA SA REGINA REGATULUI UNIT AL MARII BRITANII ȘI IRLANDEI DE NORD:
Onorabilul Sir Geoffrey HOWE QC, MP
Secretar de stat pentru afaceri externe și Commowealth,
CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:
Articolul 1
Republica Elenă aderă la Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale deschisă spre semnare la Roma, la 19 iunie 1980.
Articolul 2
Secretarul general al Consiliului Comunităților Europene transmite Guvernului Republicii Elene o copie certificată a Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale în limbile daneză, engleză, franceză, germană, irlandeză, italiană și olandeză.
Textul Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale în limba greacă este anexat la prezenta convenție. Textul în limba greacă este autentic în aceleași condiții ca și celelalte texte ale Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale.
Articolul 3
Prezenta convenție se ratifică de către statele semnatare. Instrumentele de ratificare se depun pe lângă Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 4
Prezenta convenție intră în vigoare, în raporturile dintre statele care au ratificat-o, în prima zi a celei de-a treia luni de la depunerea ultimului instrument de ratificare de către Republica Elenă și cele șapte state care au ratificat Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale.
Prezenta convenție intră în vigoare pentru fiecare stat contractant care o ratifică ulterior în prima zi a celei de-a treia luni de la depunerea instrumentului său de ratificare.
Articolul 5
Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene notifică statele semnatare cu privire la:
(a) |
depunerea fiecărui instrument de ratificare; |
(b) |
datele de intrare în vigoare a prezentei convenții pentru statele contractante. |
Articolul 6
Prezenta convenție, redactată într-un singur exemplar în limbile daneză, engleză, franceză, germană, greacă, irlandeză, italiană și olandeză, cele opt texte fiind egal autentice, se depune în arhivele Secretariatului General al Consiliului Comunităților Europene. Secretarul General transmite o copie certificată guvernului fiecărui stat semnatar.
Til bekræftelse heraf har undertegnede behørigt befuldmægtigede underskrevet denne konvention.
Zu Urkund dessen haben die hierzu gehörig befugten unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschriften unter dieses Übereinkommen gesetzt.
Σε πίστωση των ανωτέρω, οι υπογράφοντες πληρεξούσιοι, δεόντως εξουσιοδοτημένοι προς τούτο, έθεσαν την υπογραφή τους κάτω από την παρούσα σύμβαση.
In witness whereof the undersigned plenipotentiaries, being duly authorized thereto, have hereunto set their hands.
En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés, dûment autorisés à cet effet, ont apposé leurs signatures au bas de la présente convention.
Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe, arna n-údarú go cuí chuige sin, a lámh leis an gCoinbhinsiún seo.
In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti, debitamente a ciò autorizzati, hanno apposto le loro firme alla presente convenzione.
Ten blijke waarvan de ondergetekenden, daartoe behoorlijk gemachtigd, hun handtekening onder dit Verdrag hebben geplaatst.
Udfærdiget i Luxembourg, den tiende april nitten hundrede og fireogfirs.
Geschehen zu Luxemburg am zehnten April neunzehnhundertvierundachtzig.
Έγινε στο Λουξεμβούργο, στις δέκα Απριλίου χίλια εννιακόσια ογδόντα τέσσερα.
Done at Luxembourg, on the tenth day of April in the year one thousand nine hundred and eighty-four.
Fait à Luxembourg, le dix avril mil neuf cent quatre-vingt-quatre.
Arna dhéanamh i Lucsamburg, an deichiú lá de mhí Aibreáin, sa bhliain míle naoi gcéad ochtó a ceathair.
Fatto a Lussemburgo, addì dieci aprile millenovecentottantaquattro.
Gedaan te Luxemburg, de tiende april negentienhonderd vierentachtig.
Pour Sa Majesté le roi des Belges
Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen
For Hendes Majestaet Danmarks Dronning
Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland
Για τον Πρόεδρο της Ελληνικής Δημοκρατίας
Pour le président de la République française
Thar ceann Uachtarán na hÉireann
Per il presidente della Repubblica italiana
Pour Son Altesse Royale le grand-duc de Luxembourg
Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden
For Her Majesty the Quenn of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland
BILAGANHANGΠΑΡΑΡΤΗΜΑANNEXANNEXEIARSCRÍBHINNALLEGATOBIJLAGE
ΣΥΜΒΑΣΗ
για το εφαρμοστέο δίκαιο στις συμβατικές ενοχές, η οποία άνοιξε προς υπογραφή στη Ρώμη στις 19 Ιουνίου 1980
ΠΡΟΟΙΜΙΟ
ΤΑ ΥΨΗΛΑ ΣΥΜΒΑΛΛΟΜΕΝΑ ΜΕΡΗ ΣΤΗ ΣΥΝΘΗΚΗ ΠΕΡΙ ΙΔΡΥΣΕΩΣ ΤΗΣ ΕΥΡΩΠΑÏΚΗΣ ΟΙΚΟΝΟΜΙΚΗΣ ΚΟΙΝΟΤΗΤΑΣ,
ΜΕΡΙΜΝΩΝΤΑΣ για τη συνέχιση, στο πεδίο του ιδιωτικού διεθνούς δικαίου, του έργου ενοποίησης του δικαίου που έχει ήδη αρχίσει στην Κοινότητα, ιδίως στον τομέα της διεθνούς δικαιοδοσίας και εκτέλεσης αποφάσεων,
ΕΠΙΘΥΜΩΝΤΑΣ να θεσπίσουν ομοιόμορφους κανόνες για το εφαρμοστέο στις συμβατικές ενοχές δίκαιο,
ΣΥΜΦΩΝΗΣΑΝ ΣΤΙΣ ΑΚΟΛΟΥΘΕΣ ΔΙΑΤΑΞΕΙΣ:
ΤΙΤΛΟΣ Ι
ΠΕΔΙΟ ΕΦΑΡΜΟΓΗΣ
Άρθρο 1
Πεδίο εφαρμογής
(1) Οι διατάξεις της παρούσας σύμβασης εφαρμόζονται στις συμβατικές ενοχές, σε περιπτώσεις που εμπεριέχουν σύγκρουση νόμων.
(2) Δεν εφαρμόζονται:
α) |
στην προσωπική κατάσταση και ικανότητα των φυσικών προσώπων, με την επιφύλαξη του άρθρου 11' |
β) |
στις συμβατικές ενοχές που αφορούν:
|
γ) |
στις ενοχές που προκύπτουν από συναλλαγματικές, επιταγές, γραμμάτια σε διαταγή και άλλα αξιόγραφα, κατά το μέτρο που οι ενοχές απορρέουν από το χαρακτήρα τους ως αξιογράφων' |
δ) |
στις συμφωνίες διαιτησίας και επιλογής δικαστηρίου. |
ε) |
σε ζητήματα που ανάγονται στο δίκαιο των εταιρειών, ενώσεων και νομικών προσώπων, όπως η ίδρυση, η ικανότητα, η εσωτερική λειτουργία και λύση καθώς και η προσωπική ευθύνη των εταίρων και των οργάνων για τα χρέη της εταιρείας, ένωσης ή νομικού προσώπου' |
στ) |
στο ζήτημα αν ο αντιπρόσωπος δεσμεύει έναντι των τρίτων το πρόσωπο για λογαριασμό του οποίου ισχυρίζεται ότι ενεργεί, ή στο ζήτημα αν ένα όργανο εταιρείας, ένωσης ή νομικού προσώπου δεσμεύει έναντι των τρίτων αυτή την εταιρεία, ένωση ή νομικό πρόσωπο' |
ζ) |
στην ίδρυση των trusts και στις σχέσεις μεταξύ ιδρυτών, trustees και δικαιούχων' |
η) |
στην απόδειξη και τα δικονομικά ζητήματα, με την επιφύλαξη του άρθρου 14. |
(3) Οι διατάξεις' της παρούσας σύμβασης δεν εφαρμόζονται στις ασφαλιστικές συμβάσεις που καλύπτουν κινδύνους εντοπιζόμενους στα εδάφη των κρατών μελών της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας. Για να προσδιορίσει αν ένας κίνδυνος εντοπίζεται στα εδάφη αυτά, ο δικαστής εφαρμόζει το εσωτερικό του δίκαιο.
(4) Η προηγούμενη παράγραφος δεν εφαρμόζεται στις συμβάσεις αντασφάλισης.
Άρθρο 2
Οικουμενικός χαρακτήρας
Το καθοριζόμενο από την παρούσα σύμβαση δίκαιο εφαρμόζεται ακόμη κι αν πρόκειται για δίκαιο μη συμβαλλόμενου κράτους.
ΤΙΤΛΟΣ II
ΟΜΟΙΟΜΟΡΦΟΙ ΚΑΝΟΝΕΣ
Άρθρο 3
Ελεύθερη επιλογή του εφαρμοστέου δικαίου
(1) Η σύμβαση διέπεται από το δίκαιο που επέλεξαν τα συμβαλλόμενα μέρη. Η επιλογή αυτή πρέπει να είναι ρητή ή να συνάγεται με βεβαιότητα από τις διατάξεις της σύμβασης ή τα δεδομένα της υπόθεσης. Με την επιλογή αυτή οι συμβαλλόμενοι μπορούν να ορίσουν το εφαρμοστέο δίκαιο στο σύνολο ή σε μέρος μόνο της σύμβασής τους.
(2) Τα συμβαλλόμενα μέρη μπορούν να συμφωνήσουν οποτεδήποτε την υπαγωγή της σύμβασής τους σε δίκαιο άλλο από εκείνο που, σύμφωνα είτε με προηγούμενη επιλογή κατά το παρόν άρθρο είτε με άλλες διατάξεις της παρούσας σύμβασης, τη διείπε προηγουμένως. Κάθε σχετική με τον καθορισμό του εφαρμοστέου δικαίου τροποποίηση μετά τη σύναψη της σύμβασης, δεν θίγει το κατά το άρθρο 9 τυπικό κύρος της ούτε τα δικαιώματα των τρίτων.
(3) Η επιλογή από τα συμβαλλόμενα μέρη αλλοδαπού δικαίου, έστω και αν συνοδεύεται από επιλογή αλλοδαπού δικαστηρίου, δεν είναι δυνατόν, όταν κατά το χρόνο της επιλογής όλα τα άλλα δεδομένα της περίπτωσης εντοπίζονται σε μια μόνο χώρα, να θίξει την εφαρμογή εκείνων των διατάξεων από τις οποίες το δίκαιο της χώρας αυτής δεν επιτρέπει παρέκκλιση με σύμβαση και που αναφέρονται παρακάτω ως „διατάξεις αναγκαστικού δικαίου”.
(4) Η ύπαρξη και το κύρος της συμφωνίας των συμβαλλομένων ως προς την επιλογή του εφαρμοστέου δικαίου διέπονται από τις διατάξεις των άρθρων 8, 9 και 11.
Άρθρο 4
Εφαρμοστέο δίκαιο ελλείψει επιλογής
(1) Στο μέτρο που το εφαρμοστέο στη σύμβαση δίκαιο δεν έχει επιλεγεί σύμφωνα με τις διατάξεις του άρθρου 3, η σύμβαση διέπεται από το δίκαιο της χώρας με την οποία συνδέεται στενότερα. Αν όμως ένα μέρος της σύμβασης μπορεί να διαχωρισθεί από την υπόλοιπη σύμβαση και παρουσιάζει στενότερο σύνδεσμο με άλλη χώρα, στο μέρος αυτής της σύμβασης θα μπορεί, κατ' εξαίρεση, να εφαρμοστεί το δίκαιο της άλλης αυτής χώρας.
(2) Με την επιφύλαξη της παραγράφου 5, τεκμαίρεται ότι η σύμβαση συνδέεται στενότερα με τη χώρα όπου ο συμβαλλόμενος που οφείλει να εκπληρώσει τη χαρακτηριστική παροχή έχει, κατά το χρόνο σύναψης της σύμβασης, τη συνήθη διαμονή του ή, αν πρόκειται για εταιρεία, ένωση ή νομικό πρόσωπο, την κεντρική του διοίκηση. Αν όμως η σύμβαση συνάπτεται κατά την άσκηση της επαγγελματικής δραστηριότητας του συμβαλλομένου αυτού, η χώρα αυτή είναι η χώρα όπου βρίσκεται η κύρια εγκατάστασή του ή, αν σύμφωνα με τη σύμβαση η παροχή πρέπει να εκπληρωθεί όχι από την κύρια αλλά από άλλη εγκατάσταση, η χώρα όπου βρίσκεται η άλλη αυτή εγκατάσταση.
(3) Παρά τις διατάξεις της παραγράφου 2, στο μέτρο που η σύμβαση έχει ως αντικείμενο εμπράγματο δικαίωμα επί ακινήτου ή δικαίωμα χρήσης ακινήτου, τεκμαίρεται ότι συνδέεται στενότερα με τη χώρα όπου βρίσκεται το ακίνητο.
(4) Η σύμβαση μεταφοράς εμπορευμάτων δεν υπάγεται στο τεκμήριο της παραγράφου 2. Η σύμβαση αυτή, αν η χώρα όπου ο μεταφορέας έχει την κύρια εγκατάστασή του κατά το χρόνο σύναψης της σύμβασης είναι η χώρα όπου βρίσκεται ο τόπος φόρτωσης ή εκφόρτωσης ή η κύρια εγκατάσταση του αποστολέα, τεκμαίρεται ότι συνδέεται στενότερα με τη χώρα αυτή. Ως συμβάσεις μεταφοράς εμπορευμάτων θεωρούνται 'επίσης, για την εφαρμογή της παρούσας παραγράφου, οι ναυλώσεις για ένα μόνο ταξίδι και άλλες συμβάσεις με κύριο αντικείμενο τη μεταφορά εμπορευμάτων.
(5) Η παράγραφος 2 δεν εφαρμόζεται όταν η χαρακτηριστική παροχή δεν μπορεί να προσδιορισθεί. Τα τεκμήρια των παραγράφων 2, 3 και 4 δεν ισχύουν όταν από το σύνολο των περιστάσεων συνάγεται ότι η σύμβαση συνδέεται στενότερα με άλλη χώρα.
Άρθρο 5
Συμβάσεις καταναλωτών
(1) Το παρόν άρθρο εφαρμόζεται στις συμβάσεις που έχουν ως αντικείμενο την προμήθεια ενσωμάτων κινητών ή την παροχή υπηρεσιών σ' ένα πρόσωπο, τον καταναλωτή, για σκοπό που μπορεί να θεωρηθεί ξένος προς την επαγγελματική δραστηριότητά του, καθώς και στις συμβάσεις που αφορούν τη χρηματοδότηση μιας τέτοιας συναλλαγής.
(2) Παρά τις διατάξεις του άρθρου 3, η επιλογή του εφαρμοστέου δικαίου από τους συμβαλλόμενους δεν μπορεί να έχει ως αποτέλεσμα να στερήσει τον καταναλωτή από την προστασία που του εξασφαλίζουν οι αναγκαστικού δικαίου διατάξεις της χώρας όπου έχει τη συνήθη διαμονή του
— |
αν, πριν από τη σύναψη της σύμβασης, έγινε στη χώρα αυτή ειδική προσφορά ή διαφήμιση και αν ο καταναλωτής ολοκλήρωσε εκεί τις απαραίτητες για τη σύναψη της σύμβασης πράξεις, |
— |
αν ο αντισυμβαλλόμενος του καταναλωτή ή ο αντιπρόσωπός του έλαβε την παραγγελία του καταναλωτή στη χώρα αυτή, ή |
— |
αν η σύμβαση είναι πώληση εμπορευμάτων και ο καταναλωτής μετέβη από τη χώρα αυτή σε μια ξένη χώρα και έδωσε εκεί την παραγγελία, με την προϋπόθεση ότι το ταξίδι οργανώθηκε από τον πωλητή με σκοπό να παρακινήσει τον καταναλωτή να προβεί σε αγορά. |
(3) Παρά τις διατάξεις του άρθρου 4 και εφόσον δεν έχει γίνει επιλογή σύμφωνα με το άρθρο 3, συμβάσεις που πραγματοποιούνται υπό τις περιγραφόμενες στην παράγραφο 2 του παρόντος άρθρου συνθήκες διέπονται από το δίκαιο της χώρας όπου ο καταναλωτής έχει τη συνήθη διαμονή του.
(4) Το παρόν άρθρο δεν εφαρμόζεται:
α) |
στη σύμβαση μεταφοράς. |
β) |
στη σύμβαση παροχής υπηρεσιών, όταν οι οφειλόμενες στον καταναλωτή υπηρεσίες πρέπει να παρασχεθούν αποκλειστικά σε χώρα άλλη από εκείνη της συνήθους διαμονής του. |
(5) Παρά τις διατάξεις της παραγράφου 4, το παρόν άρθρο εφαρμόζεται στις συμβάσεις που παρέχουν συνδυασμό μεταφοράς και στέγης αντί συνολικού τιμήματος.
Άρθρο 6
Ατομική σύμβαση εργασίας
(1) Παρά τις διατάξεις του άρθρου 3, στη σύμβαση εργασίας η επιλογή από τους συμβαλλόμενους του εφαρμοστέου δικαίου δεν μπορεί να έχει ως αποτέλεσμα να στερήσει τον εργαζόμενο από την προστασία που του εξασφαλίζουν οι αναγκαστικού δικαίου διατάξεις του δικαίου που θα ήταν εφαρμοστέο σύμφωνα με την παράγραφο 2 του παρόντος άρθρου, σε περίπτωση που δεν είχε γίνει επιλογή.
(2) Παρά τις διατάξεις του άρθρου 4 και εφόσον δεν έχει γίνει επιλογή σύμφωνα με το άρθρο 3, η σύμβαση εργασίας διέπεται:
α) |
από το δίκαιο της χώρας όπου ο εργαζόμενος παρέχει συνήθως την εργασία του σε εκτέλεση της σύμβασης, ακόμη κι αν έχει αποσπασθεί προσωρινά σε άλλη χώρα' ή, |
β) |
αν ο εργαζόμενος δεν παρέχει συνήθως την εργασία του σε μία μόνο χώρα, από το δίκαιο της χώρας όπου βρίσκεται η εγκατάσταση που τον προσέλαβε, |
εκτός αν από το σύνολο των περιστάσεων συνάγεται ότι η σύμβαση εργασίας συνδέεται στενότερα με άλλη χώρα, οπότε εφαρμοστέο είναι το δίκαιο της άλλης αυτής χώρας.
Άρθρο 7
Κανόνες αναγκαστικού δικαίου
(1) Κατά την εφαρμογή του δικαίου μιας συγκεκριμένης χώρας σύμφωνα με την παρούσα σύμβαση, είναι δυνατό να δοθεί ισχύς στις αναγκαστικού δικαίου διατάξεις άλλης χώρας με την οποία η περίπτωση παρουσιάζει στενό σύνδεσμο, αν και στο μέτρο που, σύμφωνα με το δίκαιο της τελευταίας αυτής χώρας, οι διατάξεις αυτές είναι εφαρμοστέες οποιοδήποτε δίκαιο κι αν διέπει τη σύμβαση. Για να αποφασισθεί αν θα δοθεί ισχύς σ' αυτές τις αναγκαστικού δικαίου διατάξεις, θα ληφθεί υπόψη η φύση και ο σκοπός τους καθώς και οι συνέπειες της εφαρμογής ή μη εφαρμογής τους.
(2) Οι διατάξεις της παρούσας σύμβασης δεν μπορούν να θίξουν την εφαρμογή των κανόνων δικαίου της χώρας του δικάζοντος δικαστή, που ρυθμίζουν αναγκαστικά την περίπτωση ανεξάρτητα από το εφαρμοστέο στη σύμβαση δίκαιο.
Άρθρο 8
Ουσιαστικό κύρος
(1) Η ύπαρξη και το κύρος της σύμβασης ή μιας διάταξής της διέπονται από το δίκαιο που θα ήταν εφαρμοστέο σύμφωνα με την παρούσα σύμβαση, αν η σύμβαση ή η διάταξη ήταν έγκυρη.
(2) Ωστόσο, ένας συμβαλλόμενος μπορεί να επικαλεσθεί το δίκαιο της χώρας όπου έχει τη συνήθη διαμονή του, για ν' αποδείξει ότι δεν έχει συναινέσει, αν από τις περιστάσεις συνάγεται ότι δεν θα ήταν λογικό να καθορισθεί το αποτέλεσμα της συμπεριφοράς του σύμφωνα με το δίκαιο που προβλέπεται στην προηγούμενη παράγραφο.
Άρθρο 9
Τύπος
(1) Σύμβαση μεταξύ προσώπων που βρίσκονται στην ίδια χώρα είναι έγκυρη ως προς τον τύπο αν πληροί τις τυπικές προϋποθέσεις, είτε του δικαίου που σύμφωνα με την παρούσα σύμβαση διέπει την ουσία της, είτε του δικαίου της χώρας όπου συνήφθη.
(2) Σύμβαση μεταξύ προσώπων που βρίσκονται σε διαφορετικές χώρες είναι έγκυρη ως προς τον τύπο αν πληροί τις τυπικές προϋποθέσεις, είτε του δικαίου που σύμφωνα με την παρούσα σύμβαση διέπει την ουσία της, είτε του δικαίου μιας από τις χώρες αυτές.
(3) Όταν η σύμβαση συνάπτεται δι' αντιπροσώπου, για την εφαρμογή των παραγράφων 1 και 2 λαμβάνεται υπόψη η χώρα όπου βρίσκεται ο αντιπρόσωπος κατά το χρόνο που ενεργεί.
(4) Η μονομερής δικαιοπραξία, η σχετική με σύμβαση που έχει συναφθεί ή πρόκειται να συναφθεί, είναι έγκυρη ως προς τον τύπο αν πληροί τις τυπικές προϋποθέσεις, είτε του δικαίου που σύμφωνα με την παρούσα σύμβαση διέπει ή θα διείπε την ουσία της, είτε του δικαίου της χώρας όπου επιχειρήθηκε η δικαιοπραξία αυτή.
(5) Οι διατάξεις των προηγούμενων παραγράφων δεν εφαρμόζονται στις συμβάσεις που καλύπτονται από το άρθρο 5, εφόσον συνάπτονται υπό τις περιγραφόμενες στο άρθρο 5 παράγραφος 2 συνθήκες. Ο τύπος των συμβάσεων αυτών ρυθμίζεται από το δίκαιο της χώρας όπου ο καταναλωτής έχει τη συνήθη διαμονή του.
(6) Παρά τις διατάξεις των παραγράφων 1 έως 4 του παρόντος άρθρου, κάθε σύμβαση που έχει ως αντικείμενο εμπράγματο δικαίωμα επί ακινήτου ή δικαίωμα χρήσης ακινήτου υπάγεται στους αναγκαστικούς περί τύπου κανόνες του δικαίου της χώρας όπου βρίσκεται το ακίνητο, εφόσον, σύμφωνα με το δίκαιο αυτό, οι κανόνες αυτοί εφαρμόζονται ανεξάρτητα από τον τόπο όπου έχει συναφθεί η σύμβαση ή από το δίκαιο που διέπει την ουσία της.
Άρθρο 10
Έκταση του εφαρμοστέου δικαίου
(1) Το σύμφωνα με τα άρθρα 3 έως 6 και 12 εφαρμοστέο στη σύμβαση δίκαιο διέπει ειδικότερα:
α) |
την ερμηνεία της' |
β) |
την εκπλήρωση των ενοχών που δημιουργεί' |
γ) |
μέσα στα όρια των εξουσιών που παρέχει στο δικαστήριο το δικονομικό δίκαιό του, τις συνέπειες της μη εκπλήρωσης, ολικής ή μερικής, των ενοχών αυτών, συμπεριλαμβανομένου και του υπολογισμού της ζημίας εφόσον ρυθμίζεται από κανόνες δικαίου' |
δ) |
τους διάφορους τρόπους απόσβεσης των ενοχών, καθώς και τις παραγραφές και εκπτώσεις λόγω παρόδου προθεσμίας' |
ε) |
τις συνέπειες της ακυρότητας της σύμβασης. |
(2) Ως προς τους τρόπους εκπλήρωσης και τα μέτρα που πρέπει να λάβει ο δανειστής σε περίπτωση πλημμελούς εκπλήρωσης, θα λαμβάνεται υπόψη το δίκαιο του τόπου εκπλήρωσης της παροχής.
Άρθρο 11
Ανικανότητα
Σε σύμβαση μεταξύ προσώπων που βρίσκονται στην ίδια χώρα, φυσικό πρόσωπο, ικανό, σύμφωνα με το δίκαιο της χώρας αυτής, δεν μπορεί να επικαλεσθεί τη σύμφωνα με άλλο δίκαιο ανικανότητα του, παρά μόνο αν, κατά το χρόνο που συνάπτεται η σύμβαση, ο αντισυμβαλλόμενος γνώριζε την ανικανότητα αυτή ή την αγνοούσε εξ αμελείας του.
Άρθρο 12
Εκχώρηση
(1) Οι υποχρεώσεις ανάμεσα στον εκχωρητή και τον εκδοχέα μιας απαίτησης διέπονται από το δίκαιο που, σύμφωνα με την παρούσα σύμβαση, εφαρμόζεται στη μεταξύ τους σύμβαση.
(2) Το δίκαιο που διέπει την εκχωρούμενη απαίτηση καθορίζει το εκχωρητό της, τις σχέσεις μεταξύ εκδοχέα και οφειλέτη, τους όρους με τους οποίους μπορεί να γίνει επίκληση της εκχώρησης έναντι του οφειλέτη και το εξοφλητικό αποτέλεσμα παροχής του οφειλέτη.
Άρθρο 13
Υποκατάσταση
(1) Σε περίπτωση που ένα πρόσωπο, ο δανειστής, έχει συμβατική απαίτηση έναντι άλλου προσώπου, του οφειλέτη, και ένας τρίτος έχει την υποχρέωση να ικανοποιήσει το δανειστή ή τον έχει ικανοποιήσει εκπληρώνοντας την υποχρέωση αυτή, το εφαρμοστέο σ' αυτή την υποχρέωση του τρίτου δίκαιο καθορίζει αν αυτός μπορεί να ασκήσει το σύνολο ή μέρος των δικαιωμάτων που έχει ο δανειστής έναντι του οφειλέτη σύμφωνα με το δίκαιο που διέπει τις σχέσεις τους.
(2) Ο ίδιος κανόνας εφαρμόζεται όταν περισσότερα πρόσωπα υποχρεούνται δυνάμει της ίδιας συμβατικής ενοχής και ένα από αυτά έχει ικανοποιήσει το δανειστή.
Άρθρο 14
Απόδειξη
(1) Το δίκαιο που, σύμφωνα με την παρούσα σύμβαση, διέπει τη σύμβαση εφαρμόζεται, στο μέτρο που καθιερώνει τεκμήρια ή κατανέμει το βάρος απόδειξης, σε θέματα συμβατικών ενοχών.
(2) Οι δικαιοπραξίες μπορούν ν' αποδειχθούν με κάθε αποδεικτικό μέσο παραδεκτό, σύμφωνα είτε με το δίκαιο του δικάζοντος δικαστή είτε με ένα από τα αναφερόμενα στο άρθρο 9 δίκαια, κατά το οποίο η δικαιοπραξία είναι έγκυρη ως προς τον τύπο, εφόσον η απόδειξη μπορεί να διεξαχθεί με το μέσο αυτό ενώπιον του δικάζοντος δικαστή.
Άρθρο 15
Αποκλεισμός της παραπομπής
Ως δίκαιο μιας χώρας η εφαρμογή του οποίου ορίζεται από την παρούσα σύμβαση νοούνται οι ισχύοντες κανόνες δικαίου στη .χώρα αυτή εκτός από τους κανόνες ιδιωτικού διεθνούς δικαίου.
Άρθρο 16
Επιφύλαξη δημόσιας τάξης
Η εφαρμογή μιας διάταξης του δικαίου που καθορίζεται από την παρούσα σύμβαση δεν μπορεί ν' αποκλειστεί παρά μόνο αν η εφαρμογή αυτή είναι πρόδηλα ασυμβίβαστη με τη δημόσια τάξη του δικάζοντος δικαστή.
Άρθρο 17
Μη αναδρομική ισχύς
Σε κάθε συμβαλλόμενο κράτος η παρούσα σύμβαση εφαρμόζεται στις συμβάσεις που συνάπτονται μετά τη θέση της σε ισχύ ως προς το κράτος αυτό.
Άρθρο 18
Ομοιόμορφη ερμηνεία
Κατά την ερμηνεία και εφαρμογή των ομοιόμορφων κανόνων που προηγούνται θα λαμβάνεται υπόψη ο διεθνής χαρακτήρας τους και η σκοπιμότητα ομοιόμορφης ερμηνείας και εφαρμογής τους.
Άρθρο 19
Κράτη χωρίς ενοποιημένο σύστημα δικαίου
(1) Σε περίπτωση που ένα κράτος αποτελείται από περισσότερες εδαφικές ενότητες που η κάθε μία έχει τους δικούς της κανόνες για τις συμβατικές ενοχές, κάθε εδαφική ενότητα θεωρείται ως χώρα για τον καθορισμό του εφαρμοστέου δικαίου σύμφωνα με την παρούσα σύμβαση.
(2) Ένα κράτος, στο οποίο διάφορες εδαφικές ενότητες έχουν τους δικούς τους κανόνες για τις συμβατικές ενοχές, δεν υποχρεούται να εφαρμόζει την παρούσα σύμβαση στις συγκρούσεις νόμων που αφορούν αποκλειστικά αυτές τις εδαφικές ενότητες.
Άρθρο 20
Υπεροχή του κοινοτικού δικαίου
Η παρούσα σύμβαση δεν θίγει την εφαρμογή διατάξεων που περιέχουν κανόνες σύγκρουσης σχετικούς με συμβατικές ενοχές σε ειδικά θέματα και που περιλαμβάνονται ή θα περιληφθούν σε πράξεις των οργάνων των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων ή στις εθνικές νομοθεσίες που εναρμονίζονται σε εκτέλεση των πράξεων αυτών.
Άρθρο 21
Σχέσεις με άλλες συμβάσεις
Η παρούσα σύμβαση δεν θίγει την εφαρμογή των διεθνών συμβάσεων των οποίων ένα συμβαλλόμενο κράτος είναι ή θα γίνει μέρος.
Άρθρο 22
Επιφυλάξεις
(1) Κάθε συμβαλλόμενο κράτος μπορεί κατά την υπογραφή, την επικύρωση, την αποδοχή ή την έγκριση να επιφυλαχθεί να μην εφαρμόσει:
α) |
το άρθρο 7 παράγραφος 1' |
β) |
το άρθρο 10 παράγραφος 1 στοιχείο ε). |
(2) Κάθε συμβαλλόμενο κράτος μπορεί επίσης κατά τη γνωστοποίηση επέκτασης της σύμβασης, σύμφωνα με το άρθρο 27 παράγραφος 2, να διατυπώσει μία ή περισσότερες από τις επιφυλάξεις αυτές, με αποτέλεσμα περιορισμένο στα εδάφη που αφορά η επέκταση ή σε ορισμένα από αυτά.
(3) Κάθε συμβαλλόμενο κράτος μπορεί οποτεδήποτε να ανακαλέσει επιφύλαξη που έχει διατυπώσει' η ενέργεια της επιφύλαξης θα παύσει την πρώτη ημέρα του τρίτου ημερολογιακού μήνα μετά τη γνωστοποίηση της ανάκλησης.
ΤΙΤΛΟΣ III
ΤΕΛΙΚΕΣ ΔΙΑΤΑΞΕΙΣ
Άρθρο 23
(1) Αν μετά την έναρξη ισχύος της παρούοας σύμβασης ως προς ένα συμβαλλόμενο κράτος, το κράτος αυτό επιθυμεί να θεσπίσει ένα νέο κανόνα σύγκρουσης νόμων για μια ιδιαίτερη κατηγορία συμβάσεων που ανήκει στο πεδίο εφαρμογής της παρούσας σύμβασης, ανακοινώνει την πρόθεσή του στα άλλα υπογράφοντα κράτη μέσω του Γενικού Γραμματέα του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων.
(2) Μέσα σε έξι μήνες από την ανακοίνωση στον Γενικό Γραμματέα, κάθε υπογράφον κράτος μπορεί να του ζητήσει να οργανώσει διαβουλεύσεις ανάμεσα στα υπογράφοντα κράτη με σκοπό να επιτευχθεί συμφωνία.
(3) Αν μέσα στην προθεσμία αυτή κανένα υπογράφον κράτος δεν ζητήσει διαβουλεύσεις ή αν μέσα σε δύο χρόνια από την ανακοίνωση στον Γενικό Γραμματέα δεν επιτεύχθηκε καμιά συμφωνία από τις διαβουλεύσεις αυτές, το συμβαλλόμενο κράτος μπορεί να τροποποιήσει το δίκαιο του. Τα μέτρα που λαμβάνονται από το κράτος αυτό γνωστοποιούνται στα άλλα υπογράφοντα κράτη μέσω του Γενικού Γραμματέα του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων.
Άρθρο 24
(1) Αν μετά την έναρξη ισχύος της παρούσας σύμβασης ως προς ένα συμβαλλόμενο κράτος, το κράτος αυτό επιθυμεί να γίνει μέρος σε πολυμερή σύμβαση της οποίας το κύριο αντικείμενο ή ένα από τα κύρια αντικείμενα είναι ιδιωτικού διεθνούς δικαίου ρύθμιση ενός από τα θέματα που αφορά η παρούσα σύμβαση, εφαρμόζεται η προβλεπόμενη στο άρθρο 23 διαδικασία. Το διάστημα όμως των δύο ετών που προβλέπεται στην παράγραφο 3 του άρθρου 23 μειώνεται σε ένα έτος.
(2) Η προβλεπόμενη στην προηγούμενη παράγραφο διαδικασία δεν ακολουθείται αν ένα συμβαλλόμενο κράτος ή μία από τις Ευρωπαϊκές Κοινότητες είναι ήδη μέρος στην πολυμερή σύμβαση, ή αν το αντικείμενο της σύμβασης αυτής είναι να αναθεωρήσει σύμβαση στην οποία το ενδιαφερόμενο κράτος είναι ήδη μέρος, ή αν πρόκειται για σύμβαση που συνάπτεται στα πλαίσια των συνθηκών περί ιδρύσεως των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων.
Άρθρο 25
Σε περίπτωση που ένα συμβαλλόμενο κράτος κρίνει ότι η ενοποίηση που πραγματοποιήθηκε με την παρούσα σύμβαση διακυβεύεται με τη σύναψη συμφωνιών μη προβλεπόμενων στο άρθρο 24 παράγραφος 1, το κράτος αυτό μπορεί να ζητήσει από τον Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων να οργανώσει διαβουλεύσεις ανάμεσα στα κράτη που έχουν υπογράψει την παρούσα σύμβαση.
Άρθρο 26
Κάθε συμβαλλόμενο κράτος μπορεί να ζητήσει την αναθεώρηση της παρούσας σύμβασης. Στην περίπτωση αυτή συγκαλείται από τον Πρόεδρο του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων αναθεωρητική συνδιάσκεψη.
Άρθρο 27
(1) Η παρούσα σύμβαση εφαρμόζεται στο ευρωπαϊκό έδαφος των συμβαλλομένων κρατών, συμπεριλαμβανομένης της Γροιλανδίας, και στο σύνολο του εδάφους της Γαλλικής Δημοκρατίας.
(2) Κατά παρέκκλιση από την παράγραφο 1:
α) |
η παρούσα σύμβαση δεν εφαρμόζεται στα νησιά Φερόε, εκτός αν το Βασίλειο της Δανίας προβεί σε αντίθετη δήλωση' |
β) |
η παρούσα σύμβαση δεν εφαρμόζεται στα εκτός του Ηνωμένου Βασιλείου ευρωπαϊκά εδάφη τα οποία το Ηνωμένο Βασίλειο εκπροσωπεί διεθνώς, εκτός αν το Ηνωμένο Βασίλειο προβεί σε αντίθετη δήλωση για ένα ή περισσότερα από τα εδάφη αυτά' |
γ) |
η παρούσα σύμβαση εφαρμόζεται στις Ολλανδικές Αντίλλες, αν το Βασίλειο των Κάτω Χωρών προβεί σε σχετική δήλωση. |
(3) Οι δηλώσεις αυτές μπορεί να γίνουν οποτεδήποτε, με γνωστοποίηση στον Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων.
(4) Οι δευτεροβάθμιες διαδικασίες που εισάγονται στο Ηνωμένο Βασίλειο κατά αποφάσεων που έχουν εκδοθεί από τα δικαστήρια των αναφερόμενων στην παράγραφο 2 στοιχείο β) εδαφών θεωρούνται ως διαδικασίες διεξαγόμενες ενώπιον των δικαστηρίων αυτών.
Άρθρο 28
(1) Η παρούσα σύμβαση είναι ανοιχτή από τις 19 Ιουνίου 1980 για υπογραφή από τα κράτη που είναι συμβαλλόμενα μέρη στη συνθήκη περί ιδρύσεως της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας.
(2) Η παρούσα σύμβαση υπόκειται σε επικύρωση, αποδοχή ή έγκριση των κρατών που την έχουν υπογράψει. Τα έγγραφα επικύρωσης, αποδοχής ή έγκρισης θα κατατεθούν στη Γενική Γραμματεία του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων.
Άρθρο 29
(1) Η παρούσα σύμβαση θα αρχίσει να ισχύει την πρώτη ημέρα του τρίτου μήνα που ακολουθεί την κατάθεση του εβδόμου εγγράφου επικύρωσης, αποδοχής ή έγκρισης.
(2) Για κάθε υπογράφον κράτος που την επικυρώνει, αποδέχεται ή εγκρίνει μεταγενέστερα, η σύμβαση θα αρχίσει να ισχύει την πρώτη ημέρα του τρίτου μήνα που ακολουθεί την κατάθεση του δικού του εγγράφου επικύρωσης, αποδοχής ή έγκρισης.
Άρθρο 30
(1) Η σύμβαση θα έχει διάρκεια δέκα ετών από την ημερομηνία που θα αρχίσει να ισχύει, σύμφωνα με το άρθρο 29 παράγραφος 1, ακόμη και για τα κράτη για τα οποία θα αρχίσει να ισχύει μεταγενέστερα.
(2) Η σύμβαση θα ανανεώνεται σιωπηρά κάθε πέντε έτη, εκτός αν καταγγελθεί.
(3) Η καταγγελία θα γνωστοποιείται στον Γενικό Γραμματέα του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων τουλάχιστον έξι μήνες πριν εκπνεύσει η προθεσμία των δέκα ή, ανάλογα με την περίπτωση, των πέντε ετών. Μπορεί να περιορισθεί σε ένα από τα εδάφη στα οποία η σύμβαση θα έχει ενδεχομένως επεκταθεί, σύμφωνα με το άρθρο 27 παράγραφος 2.
(4) Η καταγγελία δεν θα ισχύει παρά μόνο ως προς το κράτος που την έχει γνωστοποιήσει. Η σύμβαση θα παραμείνει σε ισχύ για τα άλλα συμβαλλόμενα κράτη.
Άρθρο 31
Ο Γενικός Γραμματέας του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων γνωστοποιεί στα κράτη που είναι συμβαλλόμενα μέρη της συνθήκης περί ιδρύσεως της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας:
α) |
τις υπογραφές' |
β) |
την κατάθεση κάθε εγγράφου επικύρωσης, αποδοχής ή έγκρισης' |
γ) |
την ημερομηνία έναρξης ισχύος της παρούσας σύμβασης' |
δ) |
τις ανακοινώσεις που γίνονται κατ' εφαρμογή των άρθρων 23, 24, 25, 26, 27 και 30' |
ε) |
τις επιφυλάξεις και την ανάκλησή τους που προβλέπονται στο άρθρο 22. |
Άρθρο 32
Το συνημμένο στην παρούσα σύμβαση πρωτόκολλο αποτελεί αναπόσπαστο μέρος της.
Άρθρο 33
Η παρούσα σύμβαση συντάσσεται σε ένα μόνο αντίτυπο στην αγγλική, γαλλική, γερμανική, δανική, ιρλανδική, ιταλική και ολλανδική γλώσσα. Τα επτά κείμενα είναι εξίσου αυθεντικά. Η σύμβαση θα κατατεθεί στο αρχείο της Γενικής Γραμματείας του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων. Ο Γενικός Γραμματέας θα διαβιβάσει κυρωμένο αντίγραφο στην κυβέρνηση κάθε υπογράφοντος κράτους.
Σε πίστωση των ανωτέρω, οι υπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν την υπογραφή τους κάτω από την παρούσα σύμβαση.
Έγινε στη Ρώμη, στις δεκαεννιά Ιουνίου χίλια εννιακόσια ογδόντα.
(υπογραφές).
ΠΡΩΤΟΚΟΛΛΟ
Τα Υψηλά Συμβαλλόμενα Μέρη συμφώνησαν στην ακόλουθη διάταξη, που προσαρτάται στη σύμβαση:
„Παρά τις διατάξεις της σύμβασης, η Δανία μπορεί να διατηρήσει τη διάταξη του άρθρου 169 του «Sølον» (ναυτική νομοθεσία), που αναφέρεται στο εφαρμοστέο δίκαιο σε ζητήματα σχετικά με τη θαλάσσια μεταφορά εμπορευμάτων, και μπορεί να τροποποιήσει τη διάταξη αυτή χωρίς να ακολουθήσει την προβλεπόμενη στο άρθρο 23 της σύμβασης διαδικασία.”
Σε πίστωση των ανωτέρω, οι υπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν την υπογραφή τους κάτω από το παρόν πρωτόκολλο.
Έγινε στη Ρώμη, στις δεκαεννιά Ιουνίου χίλια εννιακόσια ογδόντα.
(υπογραφές)
ΚΟΙΝΗ ΔΗΛΩΣΗ
Κατά την υπογραφή της σύμβασης για το εφαρμοστέο δίκαιο στις συμβατικές ενοχές, οι Κυβερνήσεις του Βασιλείου του Βελγίου, του Βασιλείου της Δανίας, της Ομοσπονδιακής Δημοκρατίας της Γερμανίας, της Γαλλικής Δημοκρατίας, της Ιρλανδίας, της Ιταλικής Δημοκρατίας, του Μεγάλου Δουκάτου του Λουξεμβούργου, του Βασιλείου των Κάτω Χωρών και του Ηνωμένου Βασιλείου της Μεγάλης Βρετανίας και Βόρειας Ιρλανδίας,
Ι. |
ΜΕΡΙΜΝΩΝΤΑΣ να αποφύγουν, κατά το μέτρο του δυνατού, τη διασπορά των κανόνων σύγκρουσης νόμων σε περισσότερα κείμενα και τις διαφορές ανάμεσα στους κανόνες αυτούς, εκφράζουν την ευχή, τα όργανα των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων να επιδιώκουν, κατά την άσκηση των αρμοδιοτήτων τους σύμφωνα με τις ιδρυτικές συνθήκες, τη θέσπιση, όταν είναι αναγκαίο, κανόνων σύγκρουσης που να βρίσκονται, κατά το μέτρο του δυνατού, σε αρμονία με τους κανόνες της σύμβασης' |
II. |
ΔΗΛΩΝΟΥΝ την πρόθεσή τους να προχωρήσουν, από την υπογραφή της σύμβασης και μέχρι να δεσμευθούν από το άρθρο 24, σε αμοιβαίες διαβουλεύσεις, σε περίπτωση που ένα από τα υπογράφοντα κράτη θα επιθυμούσε να γίνει μέρος σε σύμβαση για την οποία θα εφαρμοζόταν η προβλεπόμενη στο άρθρο αυτό διαδικασία' |
III. |
ΕΚΤΙΜΩΝΤΑΣ τη συμβολή της σύμβασης για το εφαρμοστέο δίκαιο στις συμβατικές ενοχές στην ενοποίηση των κανόνων σύγκρουσης στο πλαίσιο των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων, εκφράζουν τη γνώμη ότι κάθε κράτος που γίνεται μέλος των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων θα πρέπει να προσχωρήσει στη σύμβαση αυτή. |
Σε πίστωση των ανωτέρω, οι υπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν την υπογραφή τους κάτω από την παρούσα κοινή δήλωση.
Έγινε στη Ρώμη στις δεκαεννιά Ιουνίου χίλια εννιακόσια ογδόντα.
(υπογραφές)
ΚΟΙΝΗ ΔΗΛΩΣΗ
Οι Κυβερνήσεις του Βασιλείου του Βελγίου, του Βασιλείου της Δανίας, της Ομοσπονδιακής Δημοκρατίας της Γερμανίας, της Γαλλικής Δημοκρατίας, της Ιρλανδίας, της Ιταλικής Δημοκρατίας, του Μεγάλου Δουκάτου του Λουξεμβούργου, του Βασιλείου των Κάτω Χωρών και του Ηνωμένου Βασιλείου της Μεγάλης Βρετανίας και Βόρειας Ιρλανδίας, κατά την υπογραφή της σύμβασης για το εφαρμοστέο δίκαιο στις συμβατικές ενοχές,
ΕΠΙΘΥΜΩΝΤΑΣ να εξασφαλίσουν την όσο το δυνατό αποτελεσματικότερη εφαρμογή' των διατάξεών της,
ΜΕΡΙΜΝΩΝΤΑΣ να αποτρέψουν ερμηνευτικές αποκλίσεις που μπορούν να παρακωλύσουν την ενοποιητική λειτουργία της σύμβασης,
ΔΗΛΩΝΟΥΝ ότι είναι πρόθυμες:
Ι. |
να εξετάσουν τη δυνατότητα παροχής ορισμένων αρμοδιοτήτων στο Δικαστήριο των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων και ενδεχομένως να διαπραγματευθούν τη σχετική συμφωνία' |
II. |
να καθιερώσουν τακτική επικοινωνία των αντιπροσώπων τους. |
Σε πίστωση των ανωτέρω, οι υπογράφοντες πληρεξούσιοι έθεσαν την υπογραφή τους κάτω από την παρούσα κοινή δήλωση.
Έγινε στη Ρώμη, στις δεκαεννιά Ιουνίου χίλια εννιακόσια ογδόντα.
(υπογραφές)
19/Volumul 10 |
RO |
Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene |
170 |
41989A0128
L 048/1 |
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE |
PRIMUL PROTOCOL
privind interpretarea de către Curtea de Justiție a Comunităților Europene a Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980
ÎNALTELE PĂRȚI CONTRACTANTE LA TRATATUL DE INSTITUIRE A COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,
AVÂND ÎN VEDERE declarația comună anexată la Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980,
MAIESTATEA SA REGELE BELGIENILOR:
Paul DE KEERSMAEKER
Secretar de stat pentru afaceri europene și pentru agricultură, adjunct al ministrului pentru relații externe
MAIESTATEA SA REGINA DANEMARCEI:
Knud Erik TYGESEN
Secretar de stat
PREȘEDINTELE REPUBLICII FEDERALE GERMANIA:
Irmgard ADAM-SCHWAETZER
Ministru adjunct pentru afaceri externe
PREȘEDINTELE REPUBLICII ELENE:
Theodoros PANGALOS
Ministru secretar de stat pentru afaceri externe
MAIESTATEA SA REGELE SPANIEI:
Francisco FERNANDEZ ORDONEZ
Ministru pentru afaceri externe
PREȘEDINTELE REPUBLICII FRANCEZE:
Philippe LOUËT
Ambasador extraordinar și plenipotențiar
PREȘEDINTELE IRLANDEI:
Brian LENIHAN
Vice-prim ministru și ministru pentru afaceri externe
PREȘEDINTELE REPUBLICII ITALIENE:
Gianni MANZOLINI
Secretar de stat pentru afaceri externe
ALTEȚA SA REGALĂ MARELE DUCE AL LUXEMBURGULUI:
Jacques POOS
Vicepreședinte al guvernului, ministru pentru afaceri externe, comerț exterior și cooperare, ministru pentru economie și clasele mijlocii, ministru de finanțe
MAIESTATEA SA REGINA ȚĂRILOR DE JOS
H. van den BROEK
Ministru pentru afaceri externe
PREȘEDINTELE REPUBLICII PORTUGHEZE
Joao de Deus PINHEIRO
Ministru pentru afaceri externe
MAIESTATEA SA REGINA REGATULUI UNIT AL MARII BRITANII ȘI IRLANDEI DE NORD:
Linda CHALKER
Ministru de stat pentru afaceri externe și Commonwealth
CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:
Articolul 1
Curtea de Justiție a Comunităților Europene are competența de a pronunța hotărâri cu privire la interpretarea:
(a) |
Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980, denumită în continuare „Convenția de la Roma”; |
(b) |
Convenției privind aderarea la Convenția de la Roma a statelor care au devenit membre ale Comunităților Europene după data deschiderii spre semnare a acestei convenții; |
(c) |
prezentului protocol. |
Articolul 2
Oricare dintre următoarele instanțe poate solicita Curții de Justiție să pronunțe o hotărâre preliminară asupra unei chestiuni ridicate într-o cauză pendinte în fața instanței respective privind interpretarea dispozițiilor cuprinse în instrumentele menționate la articolul 1, în cazul în care această instanță apreciază că pentru a putea pronunța o hotărâre este necesară o decizie asupra acestei chestiuni:
(a) |
|
(b) |
instanțele statelor contractante în cazul în care judecă în calitate de instanțe de recurs. |
Articolul 3
(1) Autoritatea competentă a unui stat contractant are dreptul să solicite Curții de Justiție să se pronunțe asupra unei chestiuni de interpretare a dispozițiilor instrumentelor menționate la articolul 1, în cazul în care hotărâri pronunțate de instanțe ale acestui stat sunt în contradicție cu interpretarea dată fie de către Curtea de Justiție, fie printr-o hotărâre a unei instanțe a unui alt stat contractant menționată la articolul 2. Dispozițiile prezentului alineat se aplică numai deciziilor care au autoritate de lucru judecat.
(2) Interpretarea dată de Curtea de Justiție în urma unei astfel de solicitări nu are efect asupra hotărârilor care au condus la solicitarea interpretării.
(3) Au dreptul de a sesiza Curtea de Justiție cu o cerere de interpretare în conformitate cu alineatul (1) procurorii generali de pe lângă instanțele supreme ale statelor contractante sau orice altă autoritate desemnată de către un stat contractant.
(4) Grefierul Curții de Justiție notifică cererea statelor contractante, Comisiei și Consiliului Comunităților Europene; în termen de două luni de la această notificare, Comisia și Consiliul Comunităților Europene au dreptul să prezinte Curții memorii sau observații scrise.
(5) Pentru procedura prevăzută în prezentul articol nu se percep taxe și nu se acordă rambursarea costurilor sau cheltuielilor.
Articolul 4
(1) În măsura în care prezentul protocol nu dispune altfel, dispozițiile Tratatului de instituire a Comunității Economice Europene și cele ale Protocolului privind statutul Curții de Justiție anexat la acesta care sunt aplicabile în cazul în care Curtea este chemată să pronunțe o hotărâre preliminară, se aplică de asemenea oricăror proceduri de interpretare a instrumentelor menționate la articolul 1.
(2) Regulamentul de procedură al Curții de Justiție este adaptat și completat în mod corespunzător în conformitate cu articolul 188 din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene.
Articolul 5
Prezentul protocol face obiectul ratificării de către statele semnatare. Instrumentele de ratificare se depun pe lângă Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 6
(1) Pentru a intra în vigoare, prezentul protocol trebuie să fie ratificat de șapte state în raport cu care Convenția de la Roma este în vigoare. Prezentul protocol intră în vigoare în prima zi a celei de-a treia luni de la depunerea instrumentului de ratificare de către statul care procedează ultimul la această formalitate. Cu toate acestea, dacă al doilea Protocol care conferă Curții de Justiție a Comunităților europene anumite competențe în materie de interpretare a Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980, încheiat la Bruxelles la 19 decembrie 1988 (1), intră în vigoare la o dată ulterioară, prezentul protocol intră în vigoare la data intrării în vigoare a celui de-al doilea protocol.
(2) Orice ratificare ulterioară intrării în vigoare a prezentului protocol produce efecte din prima zi a celei de-a treia luni de la depunerea instrumentului de ratificare, cu condiția ca ratificarea, acceptarea sau aprobarea Convenției de la Roma de către statul în cauză să producă efecte la data respectivă.
Articolul 7
Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene notifică statele semnatare cu privire la:
(a) |
depunerea fiecărui instrument de ratificare; |
(b) |
data intrării în vigoare a prezentului protocol; |
(c) |
orice desemnare comunicată în conformitate cu articolul 3, alineatul (3); |
(d) |
orice comunicare efectuată în conformitate cu articolul 8. |
Articolul 8
Statele contractante comunică Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene textele dispozițiilor actelor lor cu putere de lege care impun o modificare a listei instanțelor menționate la articolul 2 litera (a).
Articolul 9
Prezentul protocol produce efecte cât timp Convenția de la Roma rămâne în vigoare în condițiile stabilite în articolul 30 din convenția menționată.
Articolul 10
Orice stat contractant poate solicita revizuirea prezentului protocol. În acest caz, Președintele Consiliului Comunităților Europene convoacă o conferință de revizuire.
Articolul 11
Prezentul protocol, redactat într-un singur exemplar în limbile daneză, engleză, franceză, germană, greacă, irlandeză, italiană, olandeză, portugheză și spaniolă, toate cele zece texte fiind egal autentice, se depune în arhivele Secretariatului General al Consiliului Comunităților Europene. Secretarul General transmite o copie certificată guvernului fiecărui stat semnatar.
En fe de lo cual, los plenipotenciarios abajo firmantes suscriben el presente Protocolo.
Til bekraeftelse heraf har undertegnede befuldmaegtigede underskrevet denne protokol.
Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmaechtigten ihre Unterschrift unter dieses Protokoll gesetzt.
Σε πίστωση των ανωτέρω, οι κάτωθι πληρεξούσιοι υπέγραψαν το παρόν πρωτόκολλο
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have affixed their signatures below this Protocol.
En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leur signature au bas du présent protocole.
Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an bPrótacal seo.
In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce al presente protocollo.
Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder dit Protocol hebben gesteld.
Em fé do que, os plenipotenciários abaixo assinados apuseram as suas assinaturas no final do presente protocolo.
Hecho en Bruselas, el diecinueve de diciembre de mil novecientos ochenta y ocho.
Udfaerdiget i Bruxelles, den nittende december nitten hundrede og otteogfirs.
Geschehen zu Bruessel am neunzehnten Dezember neunzehnhundertachtundachtzig.
Έγινε στις Βρυξέλλες, στις δέκα εννέα Δεκεμβρίου χίλια εννιακόσια ογδόντα οκτώ.
Done at Brussels on the nineteenth day of December in the year one thousand nine hundred and eighty-eight.
Fait à Bruxelles, le dix-neuf décembre mil neuf cent quatre-vingt-huit.
Arna dhéanamh sa Bhruiséil, an naoú lá déag de Nollaig sa bhliain míle naoi gcéad ochtó a hocht.
Fatto a Bruxelles, addì diciannove dicembre millenovecentottantotto.
Gedaan te Brussel, de negentiende december negentienhonderd achtentachtig.
Feito em Bruxelas, em dezanove de Dezembro de mil novecentos e oitenta e oito.
Pour Sa Majesté le roi des Belges
Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen
For Hendes Majestaet Danmarks Dronning
Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland
Για τον Πρόεδρο της Ελληνικής Δημοκρατίας
Por Su Majestad el Rey de España
Pour le président de la République française
Thar ceann Uachtarán na hÉireann
Per il presidente della Repubblica italiana
Pour Son Altesse Royale le grand-duc de Luxembourg
Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden
Pelo Presidente da República Portuguesa
For Her Majesty the Queen of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland
(1) JO L 48, 20.2.1989, p. 17.
DECLARAȚII COMUNE
Declarație comună
Guvernele Regatului Belgiei, Regatului Danemarcei, Republicii Federale Germania, Republicii Elene, Regatului Spaniei, Republicii Franceze, Irlandei, Republicii Italiene, Marelui Ducat al Luxemburgului, Regatului Țărilor de Jos, Republicii Portugheze și Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord,
La semnarea Primului Protocol privind interpretarea de către Curtea de Justiție a Comunităților Europene a Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980;
Dorind să asigure o aplicare cât mai eficientă și mai uniformă posibil a convenției,
Se declară pregătite să organizeze, în cooperare cu Curtea de Justiție a Comunităților Europene, un schimb de informații cu privire la hotărârile care au dobândit autoritate de lucru judecat și care au fost pronunțate în conformitate cu Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale de către instanțele menționate la articolul 2 din protocolul respectiv. Schimbul de informații va include:
— |
transmiterea către Curtea de Justiție, de către autoritățile naționale competente, a hotărârilor pronunțate de instanțele menționate la articolul 2 litera (a) și a hotărârilor relevante pronunțate de instanțele menționate la articolul 2 litera (b); |
— |
clasificarea și utilizarea documentară a acestor hotărâri de către Curtea de Justiție, inclusiv, în măsura în care este necesar, redactarea de compendii și traduceri, precum și publicarea hotărârilor de importanță deosebită; |
— |
comunicarea de către Curtea de Justiție a materialelor documentare către autoritățile naționale competente ale statelor părți la protocol și către Comisia și Consiliul Comunităților Europene. |
En fe de lo cual, los plenipotenciaros abajo firmantes suscriben la presente Declaración común.
Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælleserklæring.
Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschrift unter diese Gemeinsame Erklärung gesetzt.
Σε πίστωση των ανωτέρω, οι κάτωθι πληρεξούσιοι υπέγραψαν την παρούσα κοινή δήλωση.
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have affixed their signatures below this Joint Declaration.
En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leur signature au bas de la présente déclaration commune.
Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an Dearbhú Comhpháirteach seo.
In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce alla presente dichiarazione comune.
Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder deze gemeenschap-pelijke verklaring hebben gesteld.
Em fé do que, os plenipotenciários abaixo assinados apuseram as suas assinaturas no final da presente declaração comum.
Hecho en Bruselas, el diecinueve de diciembre de mil novecientos ochenta y ocho.
Udfaerdiget i Bruxelles, den nittende december nitten hundrede og otteogfirs.
Geschehen zu Bruessel am neunzehnten Dezember neunzehnhundertachtundachtzig.
Έγινε στις Βρυξέλλες, στις δέκα εννέα Δεκεμβρίου χίλια εννιακόσια ογδόντα οκτώ.
Done at Brussels on the nineteenth day of December in the year one thousand nine hundred and eighty-eight.
Fait à Bruxelles, le dix-neuf décembre mil neuf cent quatre-vingt-huit.
Arna dhéanamh sa Bhruiséil, an naoú lá déag de Nollaig sa bhliain míle naoi gcéad ochtó a hocht.
Fatto a Bruxelles, addì diciannove dicembre millenovecentottantotto.
Gedaan te Brussel, de negentiende december negentienhonderd achtentachtig.
Feito em Bruxelas, em dezanove de Dezembro de mil novecentos e oitenta e oito.
Pour le gouvernement du royaume de Belgique
Voor de Regering van het Koninkrijk België
For regeringen for Kongeriget Danmark
Für die Regierung der Bundesrepublik Deutschland
Για την Κυβέρνηση της Ελληνικής Δημοκρατίας
Por el Gobierno del Reino de España
Pour le gouvernement de la République française
Thar ceann Rialtas na hÉireann
Per il governo della Repubblica italiana
Pour le gouvernement du grand-duché de Luxembourg
Voor de Regering van het Koninkrijk der Nederlanden
Pelo Governo da República Portuguesa
For the Government of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland
Declarație comună
Guvernele Regatului Belgiei, Regatului Danemarcei, Republicii Federale Germania, Republicii Elene, Regatului Spaniei, Republicii Franceze, Irlandei, Republicii Italiene, Marelui Ducat al Luxemburgului, Regatului Țărilor de Jos, Republicii Portugheze și Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord,
La semnarea Primului Protocol privind interpretarea de către Curtea de Justiție a Comunităților Europene a Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980,
Având în vedere declarația comună anexată la Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale,
Dorind să asigure o aplicare cât mai eficientă și mai uniformă posibil a convenției,
Preocupați să împiedice afectarea caracterul unitar al convenției prin divergențe în interpretarea sa,
Își exprimă opinia că orice stat care devine membru al Comunităților Europene ar trebui să adere la prezentul Protocol.
En fe de lo cual, los plenipotenciaros infrascritos han estampado sus firmas en la presente Declaración común.
Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælleserklæring.
Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschrift unter diese Gemeinsame Erklärung gesetzt.
Σε πίστωση των ανωτέρω, οι κάτωθι πληρεξούσιοι υπέγραψαν την παρούσα κοινή δήλωση.
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have affixed their signatures below this Joint Declaration.
En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leur signature au bas de la présente déclaration commune.
Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an Dearbhú Comhpháirteach seo.
In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce alla presente dichiarazione comune.
Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder deze gemeenschap-pelijke verklaring hebben gesteld.
Em fé do que, os plenipotenciários abaixo assinados apuseram as suas assinaturas no final da presente declaração comum.
Hecho en Bruselas, el diecinueve de diciembre de mil novecientos ochenta y ocho.
Udfaerdiget i Bruxelles, den nittende december nitten hundrede og otteogfirs.
Geschehen zu Bruessel am neunzehnten Dezember neunzehnhundertachtundachtzig.
Έγινε στις Βρυξέλλες, στις δέκα εννέα Δεκεμβρίου χίλια εννιακόσια ογδόντα οκτώ.
Done at Brussels on the nineteenth day of December in the year one thousand nine hundred and eighty-eight.
Fait à Bruxelles, le dix-neuf décembre mil neuf cent quatre-vingt-huit.
Arna dhéanamh sa Bhruiséil, an naoú lá déag de Nollaig sa bhliain míle naoi gcéad ochtó a hocht.
Fatto a Bruxelles, addì diciannove dicembre millenovecentottantotto.
Gedaan te Brussel, de negentiende december negentienhonderd achtentachtig.
Feito em Bruxelas, em dezanove de Dezembro de mil novecentos e oitenta e oito.
Pour le gouvernement du royaume de Belgique
Voor de Regering van het Koninkrijk België
For regeringen for Kongeriget Danmark
Für die Regierung der Bundesrepublik Deutschland
Για την Κυβέρνηση της Ελληνικής Δημοκρατίας
Por el Gobierno del Reino de España
Pour le gouvernement de la République française
Thar ceann Rialtas na hÉireann
Per il governo della Repubblica italiana
Pour le gouvernement du grand-duché de Luxembourg
Voor de Regering van het Koninkrijk der Nederlanden
Pelo Governo da República Portuguesa
For the Government of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland
19/Volumul 10 |
RO |
Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene |
186 |
41989A0129
L 048/17 |
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE |
AL DOILEA PROTOCOL
care conferă Curții de Justiție a Comunităților Europene anumite competențe în materie de interpretare a Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980
ÎNALTELE PĂRȚI CONTRACTANTE LA TRATATUL DE INSTITUIRE A COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,
ÎNTRUCÂT Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980, denumită în continuare „Convenția de la Roma”, va intra în vigoare după depunerea celui de-al șaptelea instrument de ratificare, de acceptare sau de aprobare;
ÎNTRUCÂT aplicarea uniformă a normelor instituite prin Convenția de la Roma necesită înființarea unui mecanism care să asigure uniformitatea interpretării și întrucât, în acest scop, ar trebui să se confere competențe corespunzătoare Curții de Justiție a Comunităților Europene, chiar înainte de intrarea în vigoare a Convenției de la Roma în raport cu toate statele membre ale Comunității Economice Europene,
MAIESTATEA SA REGELE BELGIENILOR:
Paul DE KEERSMAEKER
Secretar de stat pentru afaceri europene și pentru agricultură, adjunct al ministrului pentru relații externe;
MAIESTATEA SA REGINA DANEMARCEI:
Knud Erik TYGESEN
Secretar de stat
PREȘEDINTELE REPUBLICII FEDERALE GERMANIA:
Irmgard ADAM-SCHWAETZER
Ministru adjunct pentru afaceri externe
PREȘEDINTELE REPUBLICII ELENE:
Theodoros PANGALOS
Ministru secretar de stat pentru afaceri externe
MAIESTATEA SA REGELE SPANIEI:
Francisco FERNANDEZ ORDOÑEZ
Ministru pentru afaceri externe
PREȘEDINTELE REPUBLICII FRANCEZE:
Philippe LOUËT
Ambasador extraordinar și plenipotențiar
PREȘEDINTELE IRLANDEI:
Brian LENIHAN
Vice-prim ministru și ministru pentru afaceri externe
PREȘEDINTELE REPUBLICII ITALIENE:
Gianni MANZOLINI
Secretar de stat pentru afaceri externe
ALTEȚA SA REGALĂ MARELE DUCE AL LUXEMBURGULUI:
Jacques POOS
Vicepreședinte al guvernului, ministru pentru afaceri externe, comerț exterior și cooperare, ministru pentru economie și clasele mijlocii, ministru de finanțe
MAIESTATEA SA REGINA OLANDEI
H. van den BROEK
Ministru pentru afaceri externe
PREȘEDINTELE REPUBLICII PORTUGHEZE
João de Deus PINHEIRO
Ministru pentru afaceri externe
MAIESTATEA SA REGINA REGATULUI UNIT AL MARII BRITANII ȘI IRLANDEI DE NORD:
Linda CHALKER
Ministru de stat pentru afaceri externe și Commonwealth,
CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:
Articolul 1
(1) Curtea de Justiție a Comunităților Europene are, în ceea ce privește Convenția de la Roma, competențele pe care i le conferă primul Protocol privind interpretarea de către Curtea de Justiție a Comunităților Europene a Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980 (1), încheiat la Bruxelles la 19 decembrie 1988. Se aplică Protocolul privind Statutul Curții de Justiție a Comunităților Europene și regulamentul de procedură al Curții de Justiție.
(2) Regulamentul de procedură al Curții de Justiție este adaptat și completat în mod corespunzător în conformitate cu articolul 188 din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene.
Articolul 2
Prezentul protocol face obiectul ratificării de către statele semnatare. Instrumentele de ratificare se depun pe lângă Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene.
Articolul 3
Prezentul protocol intră în vigoare în prima zi a celei de-a treia luni de la depunerea instrumentului de ratificare al statului semnatar care îndeplinește ultimul această formalitate.
Articolul 4
Prezentul protocol, redactat într-un singur exemplar în limbile daneză, engleză, franceză, germană, greacă, irlandeză, italiană, olandeză, portugheză și spaniolă, cele zece texte fiind egal autentice, se depune în arhivele Secretariatului General al Consiliului Comunităților Europene. Secretarul general transmite o copie certificată guvernului fiecărui stat semnatar.
En fe de lo cual, los plenipotenciarios infrascritos han estampado sus firmas en el presente Protocolo.
Til bekraeftelse heraf har undertegnede befuldmaegtigede underskrevet denne protokol.
Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmaechtigten ihre Unterschrift unter dieses Protokoll gesetzt.
Σε πίστωση των ανωτέρω, οι κάτωθι πληρεξούσιοι υπέγραψαν το παρόν πρωτόκολλο
In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have affixed their signatures below this Protocol.
En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leur signature au bas du présent protocole.
Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an bPrótacal seo.
In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce al presente protocollo.
Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder dit Protocol hebben gesteld.
Em fé do que, os plenipotenciários abaixo assinados apuseram as suas assinaturas no final do presente protocolo.
Hecho en Bruselas, el diecinueve de diciembre de mil novecientos ochenta y ocho.
Udfaerdiget i Bruxelles, den nittende december nitten hundrede og otteogfirs.
Geschehen zu Bruessel am neunzehnten Dezember neunzehnhundertachtundachtzig.
Έγινε στις Βρυξέλλες, στις δέκα εννέα Δεκεμβρίου χίλια εννιακόσια ογδόντα οκτώ.
Done at Brussels on the nineteenth day of December in the year one thousand nine hundred and eighty-eight.
Fait à Bruxelles, le dix-neuf décembre mil neuf cent quatre-vingt-huit.
Arna dhéanamh sa Bhruiséil, an naoú lá déag de Nollaig sa bhliain míle naoi gcéad ochtó a hocht.
Fatto a Bruxelles, addì diciannove dicembre millenovecentottantotto.
Gedaan te Brussel, de negentiende december negentienhonderd achtentachtig.
Feito em Bruxelas, em dezanove de Dezembro de mil novecentos e oitenta e oito.
Pour Sa Majesté le roi des Belges
Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen
For Hendes Majestaet Danmarks Dronning
Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland
Για τον Πρόεδρο της Ελληνικής Δημοκρατίας
Por Su Majestad el Rey de España
Pour le président de la République française
Thar ceann Uachtarán na hÉireann
Per il presidente della Repubblica italiana
Pour Son Altesse Royale le grand-duc de Luxembourg
Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden
Pelo Presidente da República Portuguesa
For Her Majesty the Queen of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland