EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52010DC0677
COMMUNICATION FROM THE COMMISSION TO THE EUROPEAN PARLIAMENT, THE COUNCIL, THE EUROPEAN ECONOMIC AND SOCIAL COMMITTEE AND THE COMMITTEE OF THE REGIONS Energy infrastructure priorities for 2020 and beyond - A Blueprint for an integrated European energy network
COMUNICAREA COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR Priorități în domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020 Plan de realizare a unei rețele energetice europene integrate
COMUNICAREA COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR Priorități în domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020 Plan de realizare a unei rețele energetice europene integrate
/* COM/2010/0677 final */
[pic] | COMISIA EUROPEANĂ | Bruxelles, 17.11.2010 COM(2010) 677 final COMUNICAREA COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR Priorități în domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020Plan de realizare a unei rețele energetice europene integrate {SEC(2010) 1395 final}{SEC(2010) 1396 final}{SEC(2010) 1398 final} COMUNICAREA COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR Priorități în domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020Plan de realizare a unei rețele energetice europene integrate CUPRINS 1. Introducere 4 2. Provocările în materie de infrastructuri necesită reacții imediate 6 2.1. Rețelele electrice și stocarea energiei electrice 6 2.2. Rețelele și stocarea de gaze naturale 6 2.3 Rețele urbane de termoficare și răcire 6 2.4. Captarea, transportul și stocarea CO2 (CSC) 6 2.5. Infrastructurile de transport și rafinare a țițeiului și olefinei 6 2.6. Piața va realiza majoritatea investițiilor, dar obstacolele nu vor fi complet înlăturate 6 2.7. Necesarul de investiții și deficitul de finanțare 6 3. Planul de realizare a infrastructurii energetice: O nouă metodă de planificare strategică 6 4. Priorități în domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020 6 4.1. Coridoare prioritare pentru electricitate, gaz și petrol 6 4.1.1. Pregătirea rețelei electrice din UE pentru 2020 6 4.1.2. Diversitatea surselor de aprovizionare cu gaz a unei rețele UE flexibile și interconectate integral 6 4.1.3. Asigurarea securității aprovizionării cu petrol 6 4.1.4. Implementarea tehnologiilor pentru rețelele inteligente 6 4.2. Pregătirea rețelelor pe termen mai lung 6 4.2.1. Autostrăzile europene ale electricității 6 4.2.2. Infrastructura europeană de transport al CO2 6 4.3. De la priorități la proiecte 6 5. Instrumente pentru accelerarea implementării 6 5.1. Grupări regionale 6 5.2. Proceduri mai rapide și mai transparente de acordare a autorizațiilor 6 5.3. Metode mai bune și informații mai pertinente pentru factorii de decizie și pentru cetățeni 6 5.4. Crearea unui cadru stabil de finanțare 6 5.4.1. Mobilizarea surselor private prin îmbunătățirea repartizării costurilor. 6 5.4.2. Optimizarea efectului de levier asupra surselor publice și private prin reducerea riscurilor investiționale 6 6. Concluzii și perspective 6 ANEXĂ 6 1. Introducere 6 2. Evoluția cererii și ofertei de energie 6 3. Coridoare prioritare pentru electricitate, gaz și petrol 6 3.1. Pregătirea rețelei electrice din UE pentru 2020 6 3.1.1. Rețeaua offshore din mările septentrionale 6 3.1.2. Interconexiunile din sud-vestul Europei 6 3.1.3. Conexiuni în Europa Centrală și în Europa de Sud-Est 6 3.1.4. Realizarea Planului de interconectare a pieţelor energetice din zona baltică (BEMIP) 6 3.2. Diversificarea surselor de aprovizionare cu gaz a unei rețele UE flexibile și interconectate integral 6 3.2.1. Coridorul sudic 6 3.2.2. Interconexiunile de gaz nord-sud în Europa de Est 6 3.2.3. Realizarea Planului de interconectare a pieţelor gazului din zona baltică 6 3.2.4. Coridorul nord-sud din vestul Europei 6 3.3. Asigurarea securității aprovizionării cu petrol 6 3.4. Implementarea tehnologiilor pentru rețelele inteligente 6 4. Pregătirea rețelelor pe termen lung 6 4.1. Autostrăzile europene ale electricității 6 4.2. Infrastructura europeană de transport al CO2 6 1. Introducere Infrastructura energetică europeană este coloana vertebrală a economiei noastre. Obiectivele strategice ale UE în materie de politică energetică, precum și obiectivele economice Europa 2020, nu pot fi realizate fără o schimbare semnificativă a modului în care se dezvoltă infrastructura europeană. Reconstrucția sistemului nostru energetic pentru adaptarea la un viitor caracterizat de emisii reduse de carbon nu reprezintă doar o obligație a industriei energetice. Evoluția tehnologică, creșterea eficienței, reziliența la schimbările climatice vor fi elemente necesare. Acestea nu pot fi realizate individual de către statele membre, ci la nivel european, cu ajutorul atât al unei strategii, cât și al unei finanțări adecvate. Politica energetică a Europei, aprobată de Consiliul European în martie 2007[1], stabilește obiectivele de bază ale Uniunii în materie de politică energetică: competitivitate, durabilitate și securitatea aprovizionării . În anii care urmează, trebuie să se realizeze piața internă a energiei și, până în 2020, sursele regenerabile trebuie să contribuie cu 20% la consumul (nostru) final de energie, emisiile de gaze cu efecte de seră trebuie să scadă cu 20%[2], iar eficiența energetică trebuie să determine o reducere cu 20% a consumului de energie. În contextul unei concurențe internaționale tot mai accentuate pentru resursele planetei, UE trebuie să asigure, la prețuri rezonabile, securitatea aprovizionării celor 500 de milioane de cetățeni ai săi. Importanța relativă a surselor de energie se va schimba. UE va deveni și mai dependentă de importurile de combustibili fosili, mai ales de gaz și petrol, iar cererea de energie electrică va crește semnificativ. Comunicarea Energie 2020 [3], adoptată la 10 noiembrie 2010, invită la schimbarea modului în care planificăm, construim și operăm infrastructurile și rețelele noastre energetice. Infrastructurile energetice se află în prima linie a inițiativei strategice[4] intitulate „O Europă eficientă din punctul de vedere al utilizării resurselor”. Existența unor rețele energetice adecvate, integrate și fiabile este o condiție prealabilă esențială nu numai pentru îndeplinirea obiectivelor UE în materie de politică energetică, ci și pentru strategia economică a UE. Dezvoltarea infrastructurii energetice va permite Uniunii Europene să realizeze o piață internă a energiei funcțională la nivel optim, va crește gradul de securitate a aprovizionării, va permite integrarea noilor surse de energie regenerabile, va crește eficiența și va permite consumatorilor să beneficieze de noi tehnologii și de utilizarea inteligentă a energiei. UE plătește prețul infrastructurii sale uzate moral și interconectate deficitar. În ianuarie 2009, soluționarea crizei gazului din Europa de Est a fost împiedicată de lipsa opțiunilor de inversare a fluxului și de infrastructuri de interconectare și stocare necorespunzătoare. Dezvoltarea rapidă a generării de electricitate în instalații eoliene offshore aflate în regiunile Mării Nordice și a Mării Baltice este încetinită de conexiunile insuficiente la rețea, atât onshore, cât și offshore. Dezvoltarea potențialului enorm al Europei de Sud și Africii de Nord se va dovedi imposibilă fără creșterea numărului de interconexiuni în interiorul UE și cu țările învecinate. Riscul și costul perturbărilor și risipei va deveni mult mai mare dacă UE nu investește urgent în rețele energetice inteligente, eficace și competitive și dacă nu își exploatează potențialul de realizare a unor îmbunătățiri în ceea ce privește eficiența energetică. Pe termen mai lung, aceste chestiuni sunt completate de obiectivul UE în materie de decarbonizare, respectiv reducerea cu 80-95% a emisiilor de gaze cu efect de seră până în 2050, și determină necesitatea unor evoluții ulterioare precum infrastructura pentru o stocare masivă e energiei electrice, încărcarea autovehiculelor electrice și transportul și stocarea CO2 și a hidrogenului. Infrastructurile construite în următorul deceniu vor fi încă utilizate în jurul anului 2050. Este așadar esențial să nu pierdem din vedere obiectivul pe termen lung . În 2011, Comisia intenționează să elaboreze o fișă de parcurs cuprinzătoare pentru 2050, care va prezenta diferite scenarii ale mixului energetic, va descrie modalitățile prin care Europa poate să realizeze obiectivul decarbonizării pe termen lung și va expune implicațiile deciziilor luate în materie de politică energetică. Prezenta comunicare identifică harta infrastructurii energetice care va fi necesară în vederea realizării obiectivelor noastre energetice pentru 2020. Fișele de parcurs pentru 2050 în domeniul economiei cu emisii reduse de carbon și al energiei vor avea rolul de a documenta și de a îndruma implementarea infrastructurii energetice a UE prin conturarea unei viziuni pe termen lung. Infrastructurile energetice planificate astăzi trebuie să fie compatibile cu opțiunile strategice pe termen lung. Pentru coordonarea și optimizarea dezvoltării rețelei la scară continentală, este necesară o nouă politică a UE în domeniul infrastructurii energetice. Ea va permite UE să culeagă toate roadele unei rețele europene integrate, care depășește valoarea componentelor sale individuale. O strategie europeană pentru infrastructuri energetice deplin integrate, bazată pe tehnologii inteligente și cu emisii reduse de carbon, va reduce costurile decarbonizării prin intermediul economiilor de scară realizate de fiecare stat membru. O piață europeană complet interconectată va îmbunătăți securitatea aprovizionării și va contribui la stabilizarea prețurilor pentru consumatori, prin asigurarea unei direcționări optime a electricității și gazului. Rețelele europene care vor include, după caz, țările învecinate, vor facilita climatul concurențial pe piața unică a energiei din UE și vor consolida solidaritatea dintre statele membre. Mai presus de toate, o infrastructură europeană integrată va asigura accesul cetățenilor și al întreprinderilor din Europa la surse de energie accesibile din punctul de vedere al prețurilor. Acest fapt va contribui la rândul său la îndeplinirea obiectivului strategic al Europei pentru 2020, de menținere a unei baze industriale puternice, diversificate și competitive în Europa. Există două chestiuni specifice care trebuie abordate, respectiv autorizarea și finanțarea proiectelor. Autorizarea și cooperarea transfrontalieră trebuie să devină mai eficiente și mai transparente, pentru a crește gradul de receptivitate al publicului și pentru a grăbi realizarea. Trebuie găsite soluții financiare care să corespundă necesarului investițional, estimat la un bilion de euro pentru următorii zece ani, jumătate din această sumă fiind necesară numai pentru rețelele energetice. Tarifele reglementate și taxele de congestionare vor reprezenta mare parte a acestor investiții în rețea. Însă actualul cadru de reglementare nu va găzdui toate investițiile necesare și nu va facilita realizarea lor cu promptitudinea dorită , în special din cauza externalităților pozitive necomerciale sau a valorii adăugate la nivel regional sau european a unor proiecte cu beneficii directe limitate la nivel național sau local. Încetinirea ritmului de investire în infrastructură a fost din păcate accentuată de recesiune. Demersurile pentru o nouă strategie energetică a UE se bucură de sprijinul deplin al șefilor de state și guverne din Europa. În martie 2009, Consiliul European[5] a invitat la realizarea unei revizuiri temeinice a cadrului Rețelelor transeuropene de energie (TEN-E)[6], prin adaptarea sa în paralel la provocările expuse mai sus și la noile responsabilități conferite Uniunii prin articolul 194 din Tratatul de la Lisabona. Prezenta comunicare trasează un plan care dorește să confere UE o perspectivă asupra măsurilor necesare pentru eficientizarea rețelelor noastre. Ea prezintă o nouă metodă de planificare strategică în vederea cartografierii infrastructurilor necesare, pentru selecționarea celor care sunt de interes european pe baza unei metodologii clare și transparente și oferă un instrumentar prin care să se realizeze implementarea lor rapidă, inclusiv modalități de accelerare a procesului de autorizare, de îmbunătățire a alocării costurilor și de depistare a surselor de finanțare care să mobilizeze investițiile private. 2. Provocările în materie de infrastructuri necesită reacții imediate Provocarea în materie de interconectare și adaptare a infrastructurii noastre energetice la noile necesități este importantă, urgentă și privește toate sectoarele[7]. 2.1. Rețelele electrice și stocarea energiei electrice Rețelele electrice trebuie actualizate și modernizate pentru a face față cererii tot mai mari datorate unei schimbări importante survenite în ceea ce privește ansamblul lanțului valoric și mixului energetic și multiplicarea aplicațiilor și tehnologiilor care folosesc electricitatea ca sursă de energie (pompe de căldură, vehicule electrice, hidrogen și pile de combustie[8], sisteme informatice și de comunicații etc.). Rețelele trebuie totodată extinse și actualizate urgent, pentru a promova integrarea pe piață și pentru a menține nivelurile existente de securitate a sistemelor, dar mai ales pentru transportul și echilibrarea electricității generate din surse regenerabile , al cărei volum se estimează că va crește de peste două ori în perioada 2007-2020[9]. O parte importantă a capacităților de generare va fi concentrată în locuri aflate la depărtare de centrele principale de consum sau de stocare. Se estimează că în 2020 un procent de până la 12% va proveni din instalațiile offshore localizate în principal în mările septentrionale. Alte părți importante vor proveni din instalațiile solare terestre și din parcurile eoliene din zona sudică a Europei sau din instalațiile de biomasă din Europa Centrală și de Est. Generarea descentralizată va câștiga teren pe tot cuprinsul continentului. Prin intermediul unei rețele interconectate și inteligente dotată inclusiv cu o capacitate mare de stocare , costurile adoptării energiei din surse regenerabile pot scădea, dat fiind că nu se poate obține o eficiență maximă decât la scară paneuropeană. Pe lângă aceste cerințe pe termen scurt, rețelele electrice vor trebui să evolueze într-un mod mai substanțial pentru a permite trecerea la un sistem electric decarbonizat în perspectiva 2050, sprijinit de noi tehnologii de transport al energiei pe distanțe lungi și la tensiune înaltă și pe noi tehnologii de stocare a electricității capabile să integreze cote tot mai mari de energie din surse regenerabile, provenită din interiorul sau din exteriorul UE. În același timp, rețelele trebuie să devină mai inteligente. Realizarea obiectivelor UE 2020 în materie de eficiență energetică și surse regenerabile nu va fi posibilă fără un aport mai mare de inovare și inteligență în rețele, atât la nivelul transmisiei, cât și al distribuției, adus în special prin tehnologiile informației și comunicației. Acestea vor fi esențiale pentru gestionarea componentei cererii și pentru alte servicii specifice rețelelor inteligente . Rețelele electrice inteligente vor facilita transparența și vor permite consumatorilor să gestioneze aparatele electrocasnice pentru a economisi energie, pentru a facilita generarea la nivel local și pentru a reduce costurile. Aceste tehnologii vor facilita creștere competitivității și rolului de lider tehnologic mondial al industriei din UE, inclusiv a IMM-urilor. 2.2. Rețelele și stocarea de gaze naturale Dacă aprovizionarea cu gaz natural este asigurată, acesta va juca în continuare un rol esențial în mixul energetic al UE în deceniile care urmează și va deveni mai important în calitate de combustibil de rezervă pentru generarea de electricitate variabilă. Deși pe termen lung resursele neconvenționale și de biogaz pot contribui la reducerea dependenței de importuri cu care se confruntă UE, pe termen lung epuizarea resurselor convenționale autohtone de gaze naturale va necesita importuri suplimentare și diversificate. Rețelele de gaz trebuie să facă față unor cerințe suplimentare în materie de flexibilitate în cadrul sistemului, nevoii de conducte bidirecționale, unor capacități extinse de stocare și unei aprovizionări flexibile, inclusiv cu gaz natural lichefiat (GNL) și cu gaz natural comprimat (GNC). În același timp, piețele rămân fragmentate și monopoliste și își mențin obstacolele în calea concurenței deschise și loiale. Dependența de o sursă unică , accentuată de lipsa infrastructurii, este caracteristică Europei de Est. Este nevoie ca până în 2020 să se realizeze un portofoliu diversificat al surselor și rutelor fizice de gaz din UE și o rețea bidirecțională de gaz, acolo unde este cazul[10]. Acest demers trebuie strâns relaționat la strategia UE în privința țărilor terțe, în special în ceea ce privește furnizorii și țările de tranzit. 2.3 Rețele urbane de termoficare și răcire Generarea de energie termică conduce adesea la pierderi de conversie, în timp ce resursele naturale sunt consumate în apropiere pentru a produce căldură sau frig în sisteme separate. Acest lucru este atât ineficient, cât și costisitor. În mod similar, resursele naturale precum apa mării sau apele subterane sunt rar utilizate pentru răcire, în ciuda costurilor mult mai reduse pe care le-ar presupune această abordare. Dezvoltarea și modernizarea rețelelor de termoficare și răcire trebuie așadar promovată ca o chestiune prioritară în toate aglomerațiile urbane de mari dimensiuni, unde condițiile locale sau regionale pot justifica acest lucru din punct de vedere al necesarului de încălzire sau răcire, al infrastructurilor existente sau planificate și al compoziției producției de electricitate etc. Aceste aspecte vor fi abordate în Planul de eficiență energetică și în parteneriatul inovator intitulat „Orașe inteligente”, a cărui lansare este preconizată să aibă loc la începutul anului 2011. 2.4. Captarea, transportul și stocarea CO 2 (CSC) Tehnologiile CSC ar putea reduce la scară largă emisiile de CO2, permițând în același timp utilizarea combustibililor fosili, care ar rămâne în deceniile următoare o sursă importantă de generare a electricității. Tehnologia CSC, împreună cu avantajele și dezavantajele ei, se află în curs de testare în instalații pilot care vor fi racordate la rețea în 2015. Se estimează că adoptarea la scară comercială a tehnologiei CSC pentru generarea de electricitate și pentru aplicații industriale va avea loc după 2020, urmând ca, în jur de 2030, această adoptare să se capete o dimensiune globală. Datorită faptului că potențialele situri de depozitare a CO2 nu au o distribuție geografică regulată în Europa și că unele state membre, ținând cont de nivelul important al emisiilor de CO2 pe care le generează, au doar un potențial limitat de stocare intrafrontalieră, ar putea deveni necesară construirea unei infrastructuri transfrontaliere de conducte și a unei infrastructuri amplasate în mediul maritim. 2.5. Infrastructurile de transport și rafinare a țițeiului și olefinei Dacă politicile în domeniile climei, transportului și eficienței energetice rămân neschimbate, se estimează că în 2030 țițeiul va reprezenta 30% din energia primară și că o parte importantă a carburanților pentru transporturi va fi de origine petrolieră. Securitatea aprovizionării depinde de integritatea și de flexibilitatea întregului lanț al aprovizionării , de la țițeiul furnizat rafinăriilor la produsul final distribuit consumatorilor. În același timp, forma viitoare a infrastructurii de transport al țițeiului și produselor petroliere va fi determinată și de evoluțiile din sectorul european al rafinăriilor, care în prezent este confruntat cu o serie de probleme, după cum se evidențiază în Documentul de lucru al serviciilor Comisiei care însoțește prezenta comunicare. 2.6. Piața va realiza majoritatea investițiilor, dar obstacolele nu vor fi complet înlăturate Măsurile strategice și legislative adoptate de UE începând cu 2009 au format o bază solidă și rezistentă a planificării infrastructurii europene. Cel de- al treilea pachet legislativ privind piața internă a energiei [11] a pus bazele planificării și investițiilor în rețelele europene, prin crearea cerinței ca operatorii de sisteme de transport (OST) să coopereze și să elaboreze planuri naționale și europene decenale de dezvoltare a rețelelor (TYNDP) pentru electricitate și gaz, în cadrul rețelei europene a OST (ENTSO) și prin stabilirea de reguli de cooperare a organismelor naționale de reglementare în materie de investiții transfrontaliere, în cadrul Agenţiei pentru Cooperarea Autorităţilor de Reglementare din Domeniul Energiei (ACER). Cel de-al treilea pachet impune obligația ca organismele de reglementare să ia în considerare impactul deciziilor lor asupra ansamblului pieței interne a UE. Aceasta înseamnă că ele trebuie să evalueze investițiile nu numai pe baza beneficiilor pentru statul membru respectiv, ci și pentru UE în ansamblul său. Însă stabilirea tarifelor rămâne axată pe piața națională, iar deciziile majore referitoare la proiectele de interconectare a infrastructurii se iau tot la nivel național. În mod tradițional, organismele naționale de reglementare au vizat reducerea tarifelor și, din această perspectivă, tind să nu aprobe rata de recuperare a investiției în cazul proiectelor cu beneficii regionale mai mari sau cu repartizarea dificilă a costurilor la nivel transfrontalier, al proiectelor care aplică tehnologii inovatoare sau al proiectelor care au ca scop numai securitatea aprovizionării. În plus, odată consolidată și extinsă, schema de comercializare a certificatelor de emisii (ETS) va determina unificarea pieței europene a carbonului. Prețurile carbonului ETS influențează deja mixul optimal de aprovizionare cu electricitate și orientarea către sursele de aprovizionare sărace în carbon, iar impactul lor va crește. Regulamentul privind securitatea aprovizionării cu gaze naturale [12] va spori capacitatea de reacție a UE în situații de criză, printr-o rezistență mai mare a rețelei, prin standarde comune pentru securitatea aprovizionării și prin echipamente suplimentare. Regulamentul identifică de asemenea obligații clare aplicabile investițiilor în rețele. Industria de profil, OST și organismele de reglementare au semnalat că procedurile de autorizare anevoioase și incerte reprezintă unul din principalele motive ale întârzierilor înregistrate în implementarea proiectelor de infrastructură, în special în ceea ce privește energia electrică[13]. Adesea, de la începerea proiectării și până la darea în funcțiune finală a unei linii electrice, trec mai mult de 10 ani[14]. Proiectele transfrontaliere întâmpină un grad și mai mare de rezistență, deoarece sunt percepute în mare măsură ca fiind simple „linii de tranzit”, care nu aduc beneficii la nivel local. În domeniul energiei electrice, se estimează că, întârzierile rezultate împiedică realizarea a 50% dintre proiectele comercial viabile până în 2020[15]. Acest fapt poate să compromită serios transformarea UE într-o economie cu emisii reduse de carbon și eficientă din punctul de vedere al resurselor, amenințându-i competitivitatea. În cazul proiectelor offshore, lipsa coordonării, a planficării strategice și a alinierii cadrelor naționale de reglementare încetinește întregul proces și crește riscul apariției unor conflicte ulterioare cu alte utilizări ale resurselor maritime. 2.7. Necesarul de investiții și deficitul de finanțare Pentru a putea îndeplini obiectivele în materie de politică energetică și climă, de acum și până în 2020 trebuie să investim aproximativ un bilion de euro în sistemul nostru energetic [16]. Jumătate din această sumă va fi necesară pentru rețele, inclusiv pentru distribuția și transportul energiei electrice și al gazului, pentru stocare și pentru rețelele inteligente. Din totalul investițiilor necesare, aproximativ 200 de miliarde de euro sunt necesare numai pentru rețelele de transport al energiei . Însă, până în 2020, numai 50% din investițiile necesare pentru rețelele de transport vor fi suportate de piață. Aceasta generează un deficit de aproximativ 100 de miliarde de euro. O parte a acestui deficit poate fi pusă pe seama întârzierii cu care se obțin autorizațiile de mediu și de construcție, a dificultății accesului la finanțare și a lipsei unor instrumente corespunzătoare de reducere a riscurilor, în special în cazul proiectelor cu externalități pozitive și cu beneficii ample la nivel european, dar fără o justificare comercială suficientă[17]. Trebuie să ne dirijăm eforturile în direcția dezvoltării pieței interne a energiei, care este esențială pentru stimularea investițiilor sectorului privat în infrastructura energetică, care la rândul său va contribui la reducerea deficitului financiar în anii ce urmează. Costul nerealizării acestor investiții sau al absenței unei coordonări la nivelul UE pentru a le realiza ar fi unul enorm , după cum s-a demonstrat în cazul dezvoltării instalațiilor eoliene offshore, soluțiile la nivel național putând fi cu 20% mai costisitoare. Realizarea tuturor investițiilor necesare în infrastructura de transport este de natură să creeze un plus de 775 000 de locuri de muncă în perioada 2011-2020 și să adauge 19 miliarde de euro la PIB-ul nostru până în 2020[18], față de creșterea prefigurată într-un scenariu de menținere a situației actuale ( business-as-usual ). Mai mult, aceste investiții vor contribui la promovarea diseminării tehnologiilor UE. Industria UE, inclusiv IMM-urile, este un producător foarte important de tehnologii pentru infrastructurile energetice. Actualizarea infrastructurii energetice a UE este o ocazie de intensificare a competitivității și de subliniere a rolului de lider mondial al UE în domeniul tehnologiei. 3. Planul de realizare a infrastructurii energetice: O nouă metodă de planificare strategică Realizarea infrastructurilor energetice de care Europa are nevoie în următoarele decenii necesită formularea unei politici complet noi în materie de infrastructură, bazată pe o viziune europeană. Aceasta înseamnă și schimbarea actualei practici a TEN-E, caracterizată de liste de proiecte lungi, predefinite și inflexibile. Comisia propune o nouă metodă care să includă următoarele etape: - Identificarea hărții infrastructurii energetice necesare pentru realizarea unei super-rețele europene inteligente, care să interconecteze rețele la nivel continental. - Axarea pe un număr limitat de priorități europene , care trebuie implementate până în 2020 pentru a îndeplini obiectivele pe termen lung și care justifică optim acțiunile la nivel european. - Pe baza unei metodologii convenite în prealabil, identificarea proiectelor concrete necesare pentru implementarea acestor priorități – declarate proiecte de interes european – într-o manieră flexibilă și pe baza cooperării regionale, pentru a răspunde la condițiile schimbătoare de pe piață și la dezvoltarea tehnologică. - Sprijinirea implementării proiectelor de interes european prin intermediul unor noi instrumente , precum îmbunătățirea cooperării regionale, procedurile de autorizare, metodele și informațiile îmbunătățite destinate factorilor de decizie și cetățenilor și instrumentele financiare inovatoare. 4. Priorități în domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020 Comisia propune următoarele priorități pe termen scurt și pe termen lung, care să pregătească infrastructura noastră energetică pentru secolul 21. 4.1. Coridoare prioritare pentru electricitate, gaz și petrol 4.1.1. Pregătirea rețelei electrice din UE pentru 2020 Primul plan decenal de dezvoltare a rețelei (TYNDP)[19] reprezintă o bază solidă pentru identificarea priorităților din sectorul infrastructurii pentru energia electrică. Însă planul nu ține seama suficient de investițiile în infrastructură determinate de noile capacități importante de generare offshore (în special cele eoliene din mările septentrionale[20]) și nu garantează o implementare rapidă, mai ales în privița interconexiunilor transfrontaliere. Pentru a asigura integrarea rapidă a capacităților de generare a energiei din surse regenerabile din Europa de Nord și de Sud și pentru a realiza o mai bună integrare pe piață , Comisia Europeană propune să se acorde o atenție deosebită următoarelor coridoare prioritare, care vor pregăti rețelele electrice ale UE pentru anul 2020. 1. Rețeaua offshore din mările septentrionale și racordarea la Europa de Nord și Centrală – pentru integrarea și conectarea capacităților de producție a energiei din mările septentrionale[21], care urmează a fi utilizată de centre de consum din Europa de Nord și Centrală și a instalațiilor de stocare din zona Alpilor și din țările nordice. 2. Interconexiuni în Europa de Sud-Vest pentru găzduirea energiei eoliene, a hiodroenergiei și a energiei solare, în special între Peninsula Iberică și Franța și extinderea conexiunilor cu Europa Centrală, în scopul optimizării utilizării resurselor de energie regenerabile din Africa de Nord și a infrastructurii existente între Africa de Nord și Europa. 3. Conexiuni în Europa Centrală, de Est și de Sud-Est – consolidarea rețelei regionale în direcția fluxurilor energetice nord-sud și est-vest, pentru a contribui la integrarea pieței și a surselor regenerabile, inclusiv conexiuni la capacitățile de stocare și integrarea „insulelor energetice”. 4. Realizarea planului de interconectare a pieţei energiei din zona baltică (BEMIP - Baltic Energy Market Interconnection Plan ) – integrara statelor baltice în piața europeană, prin consolidarea rețelelor lor interne și a interconexiunilor cu Finlanda, Suedia și Polonia și prin consolidarea rețelei interne a Poloniei și a interconexiunilor către est și vest. 4.1.2. Diversitatea surselor de aprovizionare cu gaz a unei rețele UE flexibile și interconectate integral Scopul acestui domeniu prioritar este construirea infrastructurii necesare care să permită cumpărarea și vânzarea oriunde în UE a gazului provenit din orice sursă, indiferent de frontierele naționale. Aceasta ar asigura și securitatea cererii, prin crearea mai multor opțiuni și realizarea unei piețe mai vaste, unde producătorii de gaz să își vândă produsele. O serie de exemple pozitive din statele membre demonstrează că diversificarea este cheia unei concurențe mai active și a unei mai bune securități a aprovizionării . Deși la nivelul UE există trei coridoare în cazul cărora s-a realizat diversificarea surselor (și prin GNL), și anume coridorul nordic dinspre Norvegia, coridorul estic dinspre Rusia și coridorul mediteranean dinspre Africa, în unele regiuni încă prevalează dependența de o sursă unică. Fiecare regiune europeană trebuie să implementeze o infrastructură care să permită accesul fizic la cel puțin două surse diferite . În același timp, rolul de echilibrare deținut de gaz în generarea de electricitate variabilă și standardele de infrastructură introduse în regulamentul privind securitatea aprovizionării cu gaze naturale impun cerințe suplimentare în materie de flexibilitate și cresc necesarul pentru conducte bidirecționale, pentru capacități extinse de stocare și pentru aprovizionarea flexibilă (GNL/GNC). Pentru atingerea acestor obiective, au fost identificate următoarele coridoare prioritare: 1. Coridorul sudic , pentru diversificarea surselor la nivelul UE și aducerea gazului din Bazinul Caspic, Asia Centrală și Orientul Mijlociu în UE. 2. Conectarea Mării Baltice, Mării Negre, Mării Adriatice și Mării Egee în special prin: - Implementarea BEMIP și - Coridorul nord-sud din Europa Centrală, de Est și Sud-Est. 3. Coridorul nord-sud din Europa Occidentală pentru eliminarea blocajelor interne și creșterea disponibilității pe termen scurt, prin care se va profita la maximum de toate sursele externe alternative, inclusiv de cele din Africa și se va optimiza structura existentă, mai ales instalațiile de GNL și unitățile de stocare. 4.1.3. Asigurarea securității aprovizionării cu petrol Scopul acestei priorități este de a asigura furnizarea neîntreruptă de țiței în țările UE din Europa Centrală și de Est fără ieșire la mare, care sunt actualmente dependente de rute de aprovizionare limitate, în cazul în care rutele convenționale suferă perturbări de durată. Diversificarea surselor de petrol și rețelele de conducte interconectate sunt capabile să contribuie și la stoparea creșterii incidenței transportului naval de țiței, reducându-se astfel riscurile pentru mediu care pot fi create în zone deosebit de aglomerate și sensibile precum Marea Baltică și Bosfor. Acest lucru se poate realiza în mare parte în cadrul infrastructurii existente, prin consolidarea interoperabilității rețelei de conducte din Europa Centrală și de Est , realizată cu ajutorul interconectării diferitelor sisteme și eliminării blocajelor de capacitate și/sau al permiterii inversării fluxului. 4.1.4. Implementarea tehnologiilor pentru rețelele inteligente Scopul acestei priorități este de a asigura cadrul necesar și stimulentele inițiale pentru investiții rapide într-o nouă infrastructură de rețea „inteligentă” pentru a sprijini i) o piață cu amănuntul competitivă, ii) o piață funcțională a serviciilor energetice, care să prezinte opțiuni reale pentru economisirea de energie și pentru eficiența energetică, iii) integrarea generării de energie din surse regenerabile și a generării distribuite și iv) integrarea noilor tipuri de cerere, precum cea pentru alimentarea vehiculelor electrice. Comisia va evalua și necesitatea elaborării de noi texte legislative în scopul menținerii pe traseul optim a implementării rețelelor inteligente. În special, promovarea investițiilor în rețele inteligente și în contoare inteligente va necesita o evaluare temeinică a acelor aspecte ale rețelelor și contoarelor inteligente care trebuie reglementate ori standardizate și a ceea ce poate fi lăsat în seama pieței. Comisia va mai avea în vedere măsuri prin care să se garanteze că rețelele și contoarele inteligente aduc consumatorilor, producătorilor și operatorilor beneficiile scontate și în termeni de eficiență energetică. Rezultatele acestei evaluări și alte posibile măsuri vor fi publicate în decursul anului 2011. În plus, Comisia va înființa o platformă de informare și transparență pentru rețelele inteligente , pentru a permite diseminarea celor mai actualizate experiențe și bune practici referitoare la implementarea în toată Europa, pentru a crea sinergii între diversele abordări și pentru a facilita dezvoltarea unui cadru de reglementare corespunzător. Stabilirea rapidă a standardelor tehnice și a unui nivel corespunzător de protecție a datelor va fi esențială pentru acest proces. În acest scop, trebuie accentuată focalizarea pe tehnologiile pentru rețele inteligente, în temeiul planului SET. 4.2. Pregătirea rețelelor pe termen mai lung În contextul perspectivei pe termen mai lung care trebuie prezentată în Fișa de parcurs pentru 2050, UE trebuie să înceapă să proiecteze, să planifice și să construiască rețelele energetice ale viitorului, cu ajutorul cărora UE își va putea reduce și mai mult emisiile de gaze cu efect de seră. Această conjunctură unică trebuie valorificată. Pe termen lung, abordările costisitoare la nivel de stat membru sau la nivel de proiect și soluțiile nu tocmai corespunzătoare pot fi evitate numai printr-o abordare coordonată față de o infrastructură europeană optimizată. 4.2.1. Autostrăzile europene ale electricității Viitoarele „autostrăzi ale electricității” trebuie să fie capabile: i) să facă față excedentului tot mai mare de energie electrică generată de instalațiile eoliene din mările septentrionale și din Marea Baltică și din jurul acestora și cantității din ce în ce mai mari de energie electrică obținută din surse regenerabile aflate în estul și sudul continentului și în Africa de Nord; ii) racordarea acestor noi huburi de generare la capacitățile importante de stocare din țările nordice și din Alpi, precum și la centrele importante de consum din Europa Centrală, precum și iii) gestionarea unei cereri și oferte de electricitate din ce în ce mai flexibile și mai descentralizate[22]. Așadar, Comisia Europeană propune lansarea imediată a lucrărilor în vederea stabilirii unui plan de dezvoltare pe module , care să permită darea în funcțiune a primelor autostrăzi până în 2020. Planul ar urma să pună și bazele extinderii lor în scopul facilitării dezvoltării, inclusiv transfrontaliere, a unor capacități de generare a energiei din surse regenerabile de mari dimensiuni și a unor potențiale evoluții ale noilor tehnologii de generare precum energia valurilor, energia eoliană și energia maremotrică. Scenariul optim ar fi ca lucrările să se desfășoare în cadrul Forumului de la Florența, organizat de Comisia Europeană și ENSTO-E, pe baza Inițiativei Europene privind Energia Electrică din Planul SET (EEGI) și a Inițiativei industriale europene pentru energia eoliană. 4.2.2. Infrastructura europeană de transport al CO 2 Acest domeniu prioritar include analizarea și acceptarea modalităților tehnice și practice de realizare a unei viitoare infrastructuri europene de transport al CO 2 . Cercetările ulterioare, coordonate de Inițiativa industrială europeană pentru captarea și stocarea carbonului, lansată în temeiul planului SET, vor permite începerea rapidă a planficării și dezvoltării infrastructurii la nivel european, în conformitate cu strategia de implementare comercială a acestei tehnologii post 2020. De asemenea, se va acorda sprijin cooperării regionale , pentru a stimula dezvoltarea punctelor importante ale viitoarei infrastructuri europene. 4.3. De la priorități la proiecte Prioritățile susmenționate trebuie să fie transpuse în proiecte concrete și să conducă la stabilirea unui desfășurător . Primele liste de proiecte trebuie să fie gata în 2012 și să fie actualizate ulterior o dată la doi ani, în vederea furnizării de informații pentru actualizarea periodică a TYNDP. Proiectele trebuie identificate și clasificate conform unor criterii acceptate și transparente , pentru ca numărul acestora să rămână limitat. Comisia își propune să își axeze lucrările pe următoarele criterii, care trebuie finisate și convenite de toate părțile interesate, în special de ACER: - Energie electrică : contribuția la securitatea aprovizionării cu energie electrică; capacitatea de a conecta producția de energie din surse regenerabile și de a o transmite centrelor de consum sau de stocare; creșterea gradului de integrare a pieței și a concurenței; contribuția la eficiența energetică și la utilizarea energiei inteligente. - Gaz : diversificare, prioritizarea diversificării surselor, diversificarea structurilor echivalente de aprovizionare și a rutelor, precum și sporirea competitivității ca urmare a creșterii nivelului de interconectare, a creșterii integrării pieței și a reducerii concentrării acesteia. Proiectele identificate ar urma să fie examinate la nivelul UE pentru a se asigura coerența dintre priorități și regiuni și să fie clasificate în funcție de gradul de urgență a realizării, ținându-se cont de contribuția lor la realizarea priorităților și obiectivelor din tratat. Proiectelor care îndeplinesc criteriile vor fi etichetate drept „Proiecte de interes european” . Această etichetare va sta la baza unor evaluări și studii ulterioare[23] având ca reper acțiunile descrise în următoarele capitole. Etichetarea va avea rolul de a conferi o prioritate strategică respectivelor proiecte. 5. Instrumente pentru accelerarea implementării 5.1. Grupări regionale Cooperarea regională, astfel cum a fost dezvoltată în cazul Planului de interconectare a pieţei energiei din zona baltică (BEMIP) sau al Inițiativei pentru o rețea offshore a țărilor cu deschidere la mările septentrionale (NSCOGI) a fost esențială pentru ajungerea la un acord în privința priorităților regionale și a implementării lor. Cooperarea regională obligatorie, creată în cadrul pieței interne a energiei, va contribui la accelerarea integrării pieței, în timp ce abordarea regională a fost benefică primului TYNDP pentru energie electrică. Comisia este de părere că aceste platforme regionale specializate pot fi de folos la facilitarea planificării, implementării și monitorizării priorităților identificate și la elaborarea planurilor de investiții și a proiectelor concrete. Rolul inițiativelor regionale existente, stabilit în contextul pieței interne a energiei, trebuie consolidat, acolo unde este cazul, cu sarcini referitoare la planificarea infrastructurii, iar, la nevoie, se pot propune și structuri regionale ad-hoc . În această privință, strategiile UE pentru așa-numitele macroregiuni (precum Marea Baltică și regiunea Dunării) pot fi utilizate ca platforme de cooperare pentru acceptarea proiectelor transnaționale de către toate sectoarele. În acest context, pentru a impulsiona noua metodă de planificare regională pe termen scurt, Comisia intenționează să înființeze un Grup la nivel înalt , bazat pe cooperarea țărilor din Europa Centrală și de Est, de exemplu, din grupul Vișegrad[24], menit să contureze un plan de acțiune, pe parcursul anului 2011, pentru conexiunile energetice nord-sud și est-vest (aplicabil gazului, țițeiului și energiei electrice). 5.2. Proceduri mai rapide și mai transparente de acordare a autorizațiilor În martie 2007, Consiliul European a invitat Comisia „să prezinte propuneri având drept scop simplificarea procedurilor de aprobare”, ca răspuns la frecventele apeluri ale industriei pentru luarea unor măsuri de facilitare a procedurilor de acordare a autorizațiilor. Răspunzând acestei necesități, Comisia va propune, în conformitate cu principiul subsidiarității, introducerea de măsuri de acordare a autorizațiilor pentru proiectele de „interes european” în scopul simplificării, al unei mai bune coordonări și al îmbunătățirii procesului actual, cu respectarea standardelor de siguranță și securitate și a legislației de mediu a UE[25]. Procedurile simplificate și îmbunătățite trebuie să asigure implementarea rapidă a proiectelor de infrastructură identificate, fără de care UE nu și-ar putea îndeplini obiectivele climatice și energetice. Mai mult, ele trebuie să fie transparente pentru toate părțile implicate și să faciliteze participarea publicului la procesul decizional prin asigurarea unor dezbateri deschise și transparente la nivel local, regional și național, cu scopul obținerii încrederii și acceptului public pentru instalațiile respective. Îmbunătățirea procesului decizional poate fi realizată prin următoarele demersuri: 1. Instituirea unei autoriăți de contact (pe tiparul ghișeului unic ) pentru fiecare proiect de interes european, care să aibă rolul de interfață unică între dezvoltatorii proiectului și autoritățile competente implicat la nivel național, regional și/sau local, fără a aduce atingere competențelor acestora. Acestei autorități i-ar reveni rolul de coordonare a înregului proces de autorizare în cazul unui proiect dat și de diseminare în rândul părților interesate a informațiilor necesare în legătură cu procedurile administrative și procesul decizional. În acest cadru, statele membre ar avea competența deplină de alocare a puterii decizionale către diversele componente ale administrației și niveluri de autoritate. În cazul proiectelor transfrontaliere, trebuie explorată posibilitatea de coordonare sau de proceduri comune[26] pentru îmbunătățirea structurii proiectului și accelerarea etapei finale de autorizare. 2. Va fi studiată posibilitatea introducerii unui termen limită pentru luarea unei decizii fnale favorabile ori nefavorabile de către autoritatea competentă. Dat fiind că întârzierile se produc de obicei din cauza practicilor administrative deficitare, trebuie să se asigure că se realizează fiecare dintre demersurile necesare ale procesului într-un interval specific, respectându-se totodată regimurile juridice aplicabile ale statelor membre. Calendarul propus trebuie să permită o implicare rapidă și efectivă a publicului în procesul decizional. Drepturile cetățenilor de a contesta decizia autorităților trebuie clarificate și consolidate, odată cu integrarea lor în calendarul general. Se va mai analiza dacă, în cazul neluării niciunei decizii după expirarea termenului, unei autorități desemnate de statele membre în cauză i se pot conferi competențe speciale pentru adoptarea unei decizii într-un interval prestabilit. 3. Elaborarea de orientări în materie de creștere a transparenței și predictibilității procesului pentru toate părțile implicate (ministere, autorități regionale și locale, dezvoltatori de proiect și populații afectate). Aceste orientări ar avea scopul de a îmbunătăți comunicarea cu cetățenii, în vederea asigurării faptului că beneficiile și costurile sociale și economice și cele legate de securitatea aprovizionării sunt corect înțelese în cazul unui proiect și pentru a angaja toate părțile interesate într-o dezbatere transparentă și deschisă care să aibă loc într-o etapă incipientă a procesului. Ar putea fi incluse și cerințele minime în ceea ce privește indemnizarea populațiilor afectate. Mai precis, în cazul instalațiilor energetice transfrontaliere offshore, trebuie aplicată planificarea spațială maritimă, pentru a garanta un proces de planificare direct, coerent și mai bine informat. 4. În vederea facilitării condițiilor pentru construirea în timp util a infrastructurii necesare, trebuie avută în vedere posibilitatea acordării unor recompense și stimulente, inclusiv de natură financiară, regiunilor sau statelor membre care facilitează autorizarea rapidă a proiectelor de interes european. Ar putea fi luate în considerare și alte mecanisme de partajare a beneficiilor, inspirate de cele mai bune practici în materie de energie din surse regenerabile[27]. 5.3. Metode mai bune și informații mai pertinente pentru factorii de decizie și pentru cetățeni Pentru a sprijini regiunile și părțile interesate în procesul de identificare și implementare a proiectelor de interes european, Comisia va elabora un instrument specializat de sprijinire a politicilor și proiectelor , care să însoțească activitățile de planificare a infrastructurii și de dezvoltare a proiectelor la nivelul UE sau la nivel regional. Un atare instrument ar servi, printre altele, la elaborarea modelelor și previziunilor pentru întregul sistem energetic, comune pentru electricitate și gaz, și a unei metode comune de evaluare a proiectelor[28], potrivită pentru a reflecta provocările pe termen scurt și pe termen lung în materie de reziliență la schimbările climatice, cu scopul de a facilita prioritizarea proiectelor. Comisia va încuraja în egală măsură statele membre să coordoneze mai bine procedurile existente de evaluare în materie de mediu încă dintr-o etapă incipientă. Mai mult, vor fi dezvoltate instrumente care să explice mai bine publicului larg beneficiile unui proiect specific și să îl implice în proces. Aceste instrumente trebuie completate de informarea consumatorilor și cetățenilor cu privire la beneficiile dezvoltării infrastructurii și a rețelelor inteligente, în termeni de securitate a aprovizionării, de decarbonizare a sectorului energetic și de eficiență energetică. 5.4. Crearea unui cadru stabil de finanțare Chiar dacă se rezolvă toate problemele legate de autorizare, se estimează că până în 2020 va rămâne un deficit de finanțare de aproximativ 60 de miliarde de euro , datorat în principal externalităților pozitive necomerciale ale proiectelor de interes european sau regional și riscului inerent pe care îl prezintă tehnologiile noi. Contrabalansarea acestui deficit este o provocare importantă și totodată o condiție prealabilă a construirii la timp a infrastructurilor prioritare. Prin urmare, este necesară o integrare mai mare a pieței interne a energiei pentru a stimula dezvoltarea infrastructurii și este nevoie de o acțiune coordonată la nivelul UE pentru a relaxa constrîngerile investiționale și pentru a reduce riscurile legate de proiecte. Comisia propune să se lucreze pe două planuri: îmbunătățirea regulilor de alocare a costurilor și optimizarea efectului de levier al Uniunii Europene asupra finanțării publice și private. 5.4.1. Mobilizarea surselor private prin îmbunătățirea repartizării costurilor. În Europa, infrastructurile de electricitate și gaz sunt sectoare reglementate, al căror model de afaceri este bazat pe tarife reglementate colectate de la utilizatori, care permit recuperarea investițiilor făcute ( principiul utilizatorul plătește ). Acesta va rămâne principiul central și pe viitor. Cel de-al treilea pachet legislativ le impune organismelor de reglementare să ofere operatorilor de rețea stimulente tarifare corespunzătoare, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung, pentru facilitarea integrării pieței și securitatea aprovizionării și pentru sprijinirea activităților conexe de cercetare[29]. Însă, deși noua regulă ar putea acoperi unele aspecte inovatoare ale proiectelor noi de infrastructură, ea nu este concepută pentru a aborda schimbările tehnologice majore, mai ales pe cele din sectorul energiei electrice (energie offshore și rețele inteligente). Mai mult, stabilirea tarifelor rămâne un demers național și, ca atare, nu este întotdeauna propice promovării priorităților europene. Domeniul reglementar trebuie să recunoască faptul că, uneori, cea mai eficientă metodă prin care un OST poate să abordeze necesitățile consumatorilor este să investească într-o rețea din afara teritoriului său. Stabilirea unor atare principii ale alocării transfrontaliere a costurilor este esențială pentru integrarea completă a rețelelor energetice europene. În absența unor principii convenite la nivel european, acest lucru va fi dificil de realizat, în special pentru că este necesară o coerență pe termen lung. Comisia intenționează să formuleze, în 2011, orientări sau o propunere legislativă care să vizeze, prin intermediul unor reguli tarifare și investiționale, repartizarea costurilor aferente proiectelor foarte complexe din punct de vedere tehnologic sau proiectelor transfrontaliere Organismele de reglementare trebuie să ajungă la principii comune privind repartizarea costurilor aferente investițiilor în interconectare și tarifele conexe. În domeniul electricității, trebuie explorată necesitatea dezvoltării piețelor la termen pentru capacitatea de transport transfrontalier, iar în domeniul gazului, costurile investițiilor ar putea fi alocate OST din țările vecine, atât pentru investițiile obişnuite (bazate pe cererea de pe piață), cât şi pentru cele care au ca motiv securitatea aprovizionării. 5.4.2. Optimizarea efectului de levier asupra surselor publice și private prin reducerea riscurilor investiționale În revizuirea bugetului, Comisia a subliniat necesitatea maximizării impactului intervenției financiare europene prin jucarea unui rol catalizator în mobilizarea, gruparea și multiplicarea resurselor financiare publice și private pentru infrastructurile de interes european. Acest lucru presupune maximizarea profitului societal în contextul împuținării resurselor, relaxarea constrângerilor la care sunt supuși investitorii, reducerea riscurilor specifice proiectelor, reducerea costurilor de finanțare și creșterea gradului de acces la capital. Se propune o abordare pe două fronturi: În primul rând, Comisia va continua să consolideze parteneriatele UE cu instituțiile finanicare internaționale (IFI) și să se bazeze pe inițiativele comune existente în materie de finanțare și asistență tehnică[30] . Comisia va acorda o atenție deosebită sinergiilor care se dezvoltă în legătură cu aceste instrumente și, în cazul câtorva dintre ele, va examina posibilitatea de ajustare a conceptului de bază la sectorul infrastructurii energetice. În al doilea rând, fără a aduce atingerii propuneri Comisiei pentru următorul cadrul financiar multianual post 2013, programată pentru iunie 2011, și ținând cont de rezultatele revizuirii bugetare[31], Comisia intenționează să propună un nou set de instrumente care să faciliteze integrarea priorităților energetice în diverse programe. Aceste instrumente trebuie să îmbine mecanisme financiare existente și inovatoare, care să fie diferite, flexibile și orientate către riscurile financiare și necesitățile specifice ale proiectelor, în toate etapele lor de dezvoltare . Pe lângă formele tradiționale de sprijin (granturi și subvenționarea dobânzilor), pot fi propuse soluții inovatoare bazate pe piață, care să răspundă la lipsa capitalului propriu și a finanţării prin împrumut. Vor fi examinate în special următoarele opțiuni: participarea la capital și sprijinirea fondurilor pentru infrastructură, mecanisme ţintite pentru obligaţiunile care servesc la finanţarea proiectelor, opțiune de evaluare a unui mecanism avansat de plată a capacităților legate de rețea, mecanisme de partajare a riscurilor (în special pentru riscurile prezentate de tehnologiile noi) și garanții pentru împrumuturi în cazul parteneriatelor public-private. Se va acorda o atenție deosebită facilitării investițiilor în proiecte care contribuie la realizarea obiectivelor pentru 2020, în proiecte care depășesc frontierele UE, în proiecte care permit implementarea tehnologiilor noi precum rețelele inteligente și în alte proiecte în cazul cărora piața nu poate aduce singură beneficii pentru întreaga UE. 6. Concluzii și perspective Constrângerile asupra posibilităților de finanțare publică sau privată din anii următori nu trebuie să fie o scuză pentru amânarea construirii infrastructurii identificate și pentru realizarea investițiilor corespondente. Investițiile de astăzi sunt o condiție necesară pentru economiile viitoare și pot să reducă costurile generale ale realizării obiectivelor noastre strategice. Pe baza opiniilor exprimate de instituții și de părțile interesate vizavi de acest plan, Comisia intenționează să elaboreze, în 2011, o propunere pentru un Instrument de securitate energetică și de infrastructură, care va include atât aspectele în materie de reglementare, cât și cele financiare identificate în prezenta comunicare. ANEXĂ Priorități în domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020 1. Introducere Prezenta anexă prezintă informații de ordin tehnic pe tema infrastructurilor europene prioritare prezentate în capitolul 4 al comunicării, a progresului implementării lor și a demersurilor necesare. Prioritățile alese derivă din provocările și schimbările majore prin care va trece sectorul energetic european în deceniile următoare, indiferent de incertitudinile care planează asupra cererii și ofertei în materie de surse specifice de energie. Secțiunea 2 prezintă evoluția estimată a cererii și ofertei în fiecare sector energetic vizat de prezenta comunicare. Scenariile se bazează pe Actualizarea din 2009[32] a tendințelor din sectorul energetic pentru 2030, bazate pe cadrul de modelare PRIMES, și iau în considerare și exerciții de creare a unor scenarii desfăşurate de alte părți interesate. Scenariul de referință PRIMES pentru 2020 se bazează pe un set de politici convenite ale UE, respectiv pe două obiective cu caracter juridic obligatoriu (cota de 20% din consumul final de energie din surse regenerabile și reducerea cu 20% în 2020 a emisiilor de gaze cu efect de seră față de 1990, în timp ce scenariul de bază PRIMES se bazează numai pe continuarea politicilor deja implementate, fără să vizeze atingerea acestor obiective. Pentru perioada 2020 - 2030, PRIMES pleacă de la premisa că nu se vor lua măsuri strategice noi. Aceste evoluții permit identificarea tendințelor majore care vor direcționa dezvoltarea infrastructurii în deceniile care urmează[33]. În secțiunile 3 și 4, priorităţile în materie de infrastructură (Harta 1) identificate în comunicare sunt prezentate din perspectiva situației și provocărilor care trebuie soluţionate în fiecare caz în parte și beneficiează, după caz, de explicații de natură tehnică în privința recomandărilor făcute în comunicare. Se înțelege că prezentările priorităților variază în ceea ce privește: - natura și maturitatea: anumite priorități privesc proiecte foarte specifice de infrastructură care pot fi, în anumite cazuri, foarte avansate din punct de vedere al elaborării și dezvoltării. Altele vizează concepte mai largi și adesea mai noi, care necesită o muncă suplimentară semnificativă înainte de a fi transpuse în proiecte concrete. - domeniul de aplicare: majoritatea priorităților se axează pe o anumită regiune geografică (atât autostrăzile electricității, cât și rețelele de CO2 acoperă aproape toate statele membre ale UE). Rețelele inteligente reprezintă însă o prioritate tematică, de interes pentru UE. - nivelul de angajament propus în recomandări: în funcție de natura și maturitatea priorităților, recomandările se concentrează pe evoluții concrete sau abordează o gamă mai largă de aspecte, inclusiv pe cele legate de cooperarea regionala, de planificare și reglementare, de standardizare și de conceptul de piață sau de cercetare și dezvoltare. [pic] Harta 1: Coridoare prioritare pentru electricitate, gaz și petrol 2. EVOLUțIA CERERII șI OFERTEI DE ENERGIE Cea mai recentă actualizare a raportului intitulat „Curente energetice pentru 2030 - actualizare 2009“[34], bazată pe cadrul de modelare PRIMES, prevede o ușoară creștere a consumului primar de energie între momentul actual și 2030, pornind de la așa-numitul scenariu de bază (figura 1), în timp ce creşterea ar trebui să tindă spre stabilizare conform scenariului de referință[35] (figura 2). Trebuie remarcat că aceste proiecții nu ţin seama de politicile în materie de eficiență energetică, care urmează a fi implementate începând cu 2010,de o posibilă creștere a obiectivului de emisii la -30% până în 2020[36] și nici de noi politici în domeniul transporturilor, cu excepţia regulamentului privind CO2 și emisiile generate de autovehicule. Ele trebuie așadar privite mai degrabă ca limite superioare ale cererii de energie estimate. [pic] | [pic] | Figura 1: Consum primar de energie (Mtoe), scenariu de bază PRIMES | Figura 2: Consum primar de energie (Mtoe), scenariu de referință PRIMES | [pic] Figura 3: Consumul de combustibili fosili în UE 27, pe proveniență, în Mtoe, inclusiv combustibilul de consum, s cenariu de referință PRIMES În aceste scenarii, cota cărbunelui și a petrolului din mixul energetic general scade între momentul actual și 2030, iar cota gazului rămâne în linii mari stabilă până în 2030. Cota energiei din surse regenerabile crește semnificativ, atât în consumul primar, cât și în cel final, iar contribuția energiei nucleare, situată la aproximativ 14% din consumul primar, rămâne stabilă. Dependența UE de importul de combustibili fosili va rămâne mare în cazul petrolului și al cărbunelui și va crește în cazul gazului, după cum reiese din figura 3. În ceea ce privește gazul , dependența de importuri este deja mare și încă va mai crește, urmând să ajungă undeva la 73-79% din consum până în 2020 și între 81-89%[37] până în 2030, în principal din cauza epuizării resurselor autohtone. Pe baza diverselor scenarii, necesarul suplimentar de import variază de la 44 Mtoe la 148 Mtoe până în 2020 și de la 61 Mtoe la 221 Mtoe până în 2030 (față de 2005). Datorită rolului din ce în ce mai important al gazului ca rezervă primară pentru generarea variabilă de electricitate, va fi necesară o mai mare flexibilitate. Acest lucru înseamnă o flexibilitate mai mare în utilizarea sistemelor de conducte, necesitatea unor capacități de stocare suplimentare, atât în termeni de volume de lucru, cât și de capacități de retragere și injectare, precum şi nevoia de aprovizionare flexibilă cum ar fi cu ajutorul GNL/GNC. Regulamentul recent adoptat privind securitatea aprovizionării necesită realizarea de investiții în infrastructuri, în scopul creșterii rezilienței și robusteței sistemului de gaz în situația unei perturbări a aprovizionării. Statele membre trebuie să îndeplinească două standarde în materie de infrastructură: N-1 și inversarea fluxului. Formula N-1 descrie capacitatea tehnică a infrastructurii de gaz de a satisface cererea totală în eventualitatea indisponibilității celei mai mari infrastructuri de aprovizionare cu gaz, într-o zi în care se înregistrează o cerere excepțional de mare de gaz, calculată cu o probabilitate statistică de o dată la 20 de ani. N-1 se poate realiza la nivel național sau regional, statele membre putând să facă uz și de măsuri care vizează componenta de producție și cerere. Regulamentul prevede de asemenea că trebuie să fie disponibilă o capacitate bidirecțională la toate interconexiunile transfrontaliere dintre statele membre (cu excepția conexiunilor la GNL, producție sau distribuție). Actualmente, există cinci țări care nu îndeplinesc criteriul N-1 (Bulgaria, Slovenia, Lituania, Irlanda și Finlanda), ținând cont de proiectele aflate în desfășurare în temeiul Programului energetic european pentru redresare, dar excluzând măsurile luate pe componenta cererii[38]. În ceea ce privește investițiile în inversarea fluxlui, conform studiului Gas Transmission Europe asupra inversării fluxului (iulie 2009), la nivel european au fost identificate 45 de proiecte vitale pentru creșterea capacității de inversare a fluxului în statele membre și între acestea și pentru creșterea flexibilității în ceea ce privește transportul gazului acolo unde necesitatea o determină. Principala provocare este finanțarea unor proiecte în scopul îndeplinirii obligațiilor de infrastructură, în special atunci când infrastructurile nu sunt cerute de piață. Se estimează că cererea de petrol va urma, în paralel, două traiectorii diferite: o scădere în țările UE-15 și o creștere constantă în noile state membre, unde, conform estimărilor, cererea va crește cu 7,8% între 2010 și 2020. Principalele provocări pentru infrastructura de electricitate sunt creșterea cererii și cota tot mai mare a generării din surse regenerabile, pe lângă necesarul suplimentar de integrare a pieței și de securitate a aprovizionării. Se estimează că generarea brută de energie electrică în UE-27 va crește cu cel puțin 20%, de la aproximativ 3,362 TWh în 2007 la 4,073 TWh în 2030 (conform scenariului de referință PRIMES) și la 4,192 TWh (conform scenariului de bază PRIMES), fără a se lua în considerare potențialele efecte ale unei dezvoltări puternice a electromobilității. Cota energiei din surse regenerabile în generarea brută de electricitate se estimează la 33% în 2020, conform scenariului de referință, din care sursele variabile (energia eoliană și solară) ar putea reprezenta aproximativ 16%[39]. Figura 4 prezintă evoluția generării brute de electricitate, per sursă, conform scenariului de referință PRIMES pentru perioada 2010-2030: [pic] | [pic] | Figura 4: Generarea brută de mix energetic în perioada 2000-2030 per sursă, în TWh (stânga) și cotele corespondente ale surselor în % (dreapta), scenariul de referință PRIMES | Planurile naționale de acțiune în domeniul energiei din surse regenerabile (PNAESR) pe care statele membre trebuie să le notifice Comisiei în temeiul articolului 4 din Directiva 2009/28/CE conțin informații mai detaliate în perspectiva 2020. Pe baza primelor 23 de planuri naționale de acțiune în domeniul energiei din surse regenerabile și în general în conformitate cu rezultatele pentru 2020 ale scenariului de referință PRIMES, în acel an va exista în cele 23 de state membre vizate[40] o capacitate instalată de aproximativ 460 GW de energie electrică din surse regenerabile, față de numai 244 GW în prezent[41]. Aproximativ 63% din acest total ar fi legat de sursele variabile de energie, eoliană (200 GW, sau 43%) și solară (90 GW, din care aproximativ 7 GW energie solară concentrată, sau 20%) (tabelul 1). Tip RES | Capacitate instalată 2010 (GW) | Capacitate instalată 2020 (GW) | Cota în 2020 (%) | Variație 2010-2020 (%) | Hidroenergie | 116.9 | 134.2 | 29% | 15% | Energie eoliană | 82.6 | 201 | 43% | 143% | Energie solară | 25.8 | 90 | 19% | 249% | Biomasă | 21.2 | 37.7 | 8% | 78% | Altele | 1 | 3.6 | 1% | 260% | TOTAL | 247.5 | 466.5 | 100% | 88% | Tabelul 1: Evoluția estimată a capacităților instalate de generare a energiei electrice din surse regenerabile în GW, 2010-2020 Se estimează că sursele regenerabile din cele 23 de state membre vor genera mai mult de 1150 TWh energie electrică, aproximativ 50% din aceasta provenind din surse variabile (tabelul 2). Tip RES | Generare 2010 (TWh) | Generare 2020 (TWh) | Cota în 2020 (%) | Variație 2010-2020 (%) | Hidroenergie | 342.1 | 364.7 | 32% | 7% | Energie eoliană | 160.2 | 465.8 | 40% | 191% | Biomasă | 103.1 | 203 | 18% | 97% | Energie solară | 21 | 102 | 9% | 386% | Altele | 6.5 | 16.4 | 1% | 152% | TOTAL | 632.9 | 1151.9 | 100% | 82% | Tabelul 2: Evoluția estimată a generării de energie electrică din surse regenerabile în GW, 2010-2020 Cea mai mare parte a creșterii capacităților și generării de energie eoliană va fi concentrată în Germania, în Regatul Unit, în Spania, Franța, Italia și Țările de Jos, iar capacitățile și generarea de energie solară vor fi mai concentrate în Germania și Spania decât în Italia și Franța. În afară de sursele regenerabile, combustibilii fosili vor juca în continuare un rol în sectorul energiei electrice. Asigurarea compatibilității cu cerințele în materie de atenuare a schimbărilor climatice referitoare la utilizarea combustibililor fosili în sectorul energiei electrice și în alte sectoare industriale poate necesita așadar aplicarea captării și stocării de CO 2 (CSC) pe o scară largă, la nivel transeuropean. Scenariile PRIMES au în vedere transportul a aproximativ 36 de milioane de tone (Mt) de CO2 până în 2020, pe baza politicilor existente, și a 50-272 Mt[42] până în 2030, ținând cont de adoptarea la scară mai mare a CSC. Conform analizei realizate de KEMA și Imperial College London pe baza scenariului de referință PRIMES, capacitatea de generare de electricitate în 2020 ar trebui să fie suficientă pentru a face față unui vârf de cerere în practic toate statele membre, în ciuda dezvoltării generării variabile de energie din surse regenerabile (harta 2 și harta 3[43]). Însă, deși importurile nu ar trebui să fie necesare pentru ca statele membre să își asigure securitatea aprovizionării, o mai mare integrare a celor 27 sisteme electrice europene ar putea reduce semnificativ prețurile și ar putea crește eficiența totală prin scăderea costului echilibrării ofertei și cererii în orice moment. [pic] Harta 2: Capacitate fermă vs. vârf de cerere în 2020, scenariu de referință PRIMES | [pic] Harta 3: Întreaga capacitate vs. vârf de cerere în 2020, scenariu de referință PRIMES | Hărțile 4 și 5[44] prezintă evoluția comerțului transfrontalier cu energie electrică. Conform scenariului de referință PRIMES, șablonul general actual al exporturilor și importurilor se va menține ca atare până în 2020, în cazul majorității statelor membre. [pic] Harta 4: Situația import/export net, iarna (octombrie-martie) 2020 scenariu de referință PRIMES | [pic] Harta 5: Situația import/export net, vara (aprilie-septembrie) 2020 scenariu de referință PRIMES | Aceasta ar conduce la următoarele cerințe în materie de capacitate de interconectare între statele membre, pe baza optimizării rețelei electrice europene existente, conform Planului pilot decenal de dezvoltare a rețelei al ENTSO-E[45] (harta 6). Trebuie totuși remarcat că aceste cerințe au fost calculate pe baza unor ipoteze simplificatoare[46] și că ele trebuie percepute ca având doar caracter orientativ. Rezultatele ar putea fi foarte diferite dacă sistemul energetic european ar fi optimizat pe baza unei rețele de concepție nouă, deplin integrată, în loc de rețelele existente de sorginte națională. [pic] Harta 6: Cerințele în materie de capacitate de interconectare în 2020, în MW[47], scenariul de referință PRIMES (sursa: KEMA, Imperial College London) 3. CORIDOARE PRIORITARE PENTRU ELECTRICITATE, GAZ șI PETROL 3.1. Pregătirea rețelei electrice din UE pentru 2020 3.1.1. Rețeaua offshore din mările septentrionale Cea de-a doua revizuire strategică a politicii energetice a identificat necesitatea unei strategii coordonate în ceea ce privește dezvoltarea rețelelor offshore: „(…) ar trebui să se elaboreze o schemă pentru o rețea offshore în Marea Nordului pentru a interconecta rețelele naționale de electricitate din Europa de nord-vest și pentru a racorda numeroasele proiecte planificate privind energia eoliană offshore ”[48]. În decembrie 2009, nouă state membre ale UE și Norvegia[49] au semnat o declarație politică referitoare la Inițiativa pentru o rețea offshore a țărilor cu deschidere la mările septentrionale (NSCOGI), având ca obiectiv coordonarea evoluțiilor în domeniul energiei eoliene offshore și al infrastructurii din mările septentrionale. Cei nouă membri ai UE vor concentra aproximativ 90% din evoluțiile UE în materie de energie eoliană offshore. Conform informațiilor din planurile lor PNAESR, capacitatea instalată este estimată la 38,2 GW (1,7 GW alte energii maritime regenerabile), iar producția la 132 TWh în 2020[50]. În aceste nouă țări, energia eoliană offshore ar putea reprezenta 18% din producția de energie din surse regenerabile. Cercetarea aplicată demonstrează că planificarea și dezvoltarea unei infrastructuri de rețea offshore în mările septentrionale poate fi optimizată doar printr-o puternică abordare regională. Gruparea parcurilor eoliene în hub-uri ar putea deveni o soluție mai atractivă decât conexiunile radiale, dacă distanța față de țărm este mare și instalațiile sunt concentrate în aceeași zonă[51]. În cazul țărilor care întrunesc aceste condiții, precum Germania, costurile de racordare a parcurilor eoliene offshore ar putea fi reduse cu până la 30% prin această metodă. În ceea ce privește mările septentrionale în ansamblu, costurile ar putea fi reduse cu 20% până în 2030[52]. Pentru a realiza aceste reduceri, este absolut necesară o evoluție mai coordonată, mai planificată și mai concentrată geografic a energiei eoliene offshore, cuplată cu o coordonare transfrontalieră. Aceasta ar permite culegerea în tandem a roadelor conectării parcurilor eoliene și ale interconexiunilor transfrontaliere[53], în cazul în care capacitatea de conectare este bine dimensionată și, ca atare, conduce la un beneficiu net pozitiv. Dezvoltarea offshore va influența puternic necesitatea consolidării și extinderii rețelelor onshore, mai ales în Europa Centrală și de Est, după cum s-a evidențiat în prioritatea 3. Harta 7 este o ilustrare a unui potențial concept de rețea offshore, prezentat în studiul OffshoreGrid[54]. [pic] Harta 7: Ilustrarea unui posibil concept de rețea offshore pentru mările septentrionale și pentru Marea Baltică (scenariu bazat pe o „abordare mixtă”, în care sunt ilustrate liniile de transport existente (roșu), planificate (verde) și comandate (roz), precum și liniile suplimentare (albastru) necesare conform calculelor OffshoreGrid) Planurile de dezvoltare offshore existente din anumite state membre indică faptul că o dezvoltare semnificativă în mările septentrionale va avea loc de-a lungul sau peste granițele apelor teritoriale ale mai multor state membre, fapt care presupune o dimensiune europeană a aspectelor de planificare și reglementare[55]. Vor fi necesare consolidări onshore ale rețelei europene pentru a transporta energia electrică spre centrele de consum importante aflate mai departe de țărm. Însă Planul decenal ENTSO-E de dezvoltare a rețelei (TYNDP) nu include o evaluare adecvată a infrastructurii necesare pentru racordarea viitoarelor capacități eoliene offshore. ENTSO-E s-a angajat să trateze această problemă mai în detaliu în cea de-a doua ediție a TYNP, pe care urmează să o publice în 2012. Statele membre au adoptat sau intenționează să adopte diferite abordări cu privire la dezvoltarea offshore a rețelelor. Majoritatea statelor membre (Germania, Danemarca, Franța, Suedia, Irlanda) au alocat sarcina de extindere offshore a rețelei lor onshore operatorilor naționali de transport. Până în prezent, Regatul Unit a ales să scoată la licitație racordarea fiecărui parc eolian offshore[56]. În Belgia și Țările de Jos, dezvoltarea rețelei revine actualmente dezvoltatorului parcului eolian. În plus, cadrele actuale de reglementare naționale încurajează exclusiv soluții punct-la-punct care prevăd racordarea parcurilor eoliene la punctul de conectare onshore, cu scopul de a minimiza costul de conectare al fiecărui proiect. Racordarea grupărilor de parcuri eoliene prin intermediul unui hub, împreună cu furnizarea capacității aferente și cu riscul tehnologic asociat, nu este vizată de reglementările naționale actuale. În cele din urmă, optimizarea transfrontalieră în scopul facilitării schimburilor comerciale cu energie electrică între două sau mai multe state membre nu are loc. Prin urmare, lipsesc oportunitățile pe care le prezintă o abordare regională pentru dezvoltarea integrată a infrastructurii offshore și onshore și sinergiile cu schimburile comerciale internaționale. Aceasta poate conduce la soluții suboptime și mai costisitoare pe termen lung. Autorizarea și conceptul de piață reprezintă alte provocări pe care le prezintă o rețea offshore. În ceea ce privește proiectele de infrastructură, procedurile de autorizare sunt adesea fragmentate, chiar și în aceeași țară. Atunci când un proiect traversează teritoriul unui stat membru diferit, aceasta poate complica întreg procesul și poate duce la un timp foarte îndelungat de așteptare. Mai mult, integrarea insuficientă a piețelor energiei electrice, adaptarea insuficientă a regimurilor de conectare și a schemelor naționale de sprijin la producția de energie din surse regenerabile offshore și absența unor reguli de piață adaptate la sistemele electroenergetice, bazate pe sursele regenerabile pot împiedica dezvoltarea proiectelor offshore și a unei rețele offshore cu adevărat europene. Planificarea dezvoltării instalațiilor eoliene offshore și a infrastructurii de rețea onshore și offshore necesită coordonarea între statele membre, organismele naționale de reglementare, operatorii de sisteme de transport și Comisia Europeană. Planificarea spațială maritimă și definirea zonelor de dezvoltare a energiei eoliene offshore și a energiei oceanelor poate accelera dezvoltarea și poate facilita deciziile legate de investițiile în acest sector. Recomandări Cooperarea regională structurată a fost instituită de statele membre din NSCOGI[57]. Angajamentul statelor membre de a dezvolta rețeaua într-un mod coordonat este foarte important și trebuie concretizat pentru a deveni forța motrice de bază pentru dezvoltarea unei rețele offshore în mările septentrionale. În conformitate cu strategia prezentată în comunicare, inițiativa trebuie să instituie o structură de lucru cu o participare corespunzătoare a părților interesate și să stabilească un plan de lucru cu un termen concret și obiective legate de configurarea și integrarea rețelei, aspecte comerciale și de reglementare și proceduri de planificare și autorizare. Sub îndrumarea NSCOGI, trebuie să se contureze diverse opțiuni de configurare a rețelei de către OST naționali și de către ENTSO-E în următorul TYNDP. Opțiunile de proiectare trebuie să ia în considerare aspecte legate de planificare, construcție și funcționare, costurile aferente infrastructurii și beneficiile sau constrângerilor diferitelor opțiuni de proiectare. OST trebuie să revizuiască în special dezvoltarea planificată a parcurilor eoliene, pentru a identifica posibilitățile de conectare și interconectare la hub pentru schimburile comerciale de energie electrică, ținând cont totodată de evoluțiile posibile din domeniul energiei eoliene. Organismele de reglementare trebuie să ia în calcul strategiile generale de dezvoltare și beneficiile la nivel regional și pe termen lung atunci când aprobă noi linii de transport offshore. Trebuie examinate posibilitățile de revizuire și de compatibilizare a cadrului reglementar, vizând, printre altele, operarea instalațiilor de transport, accesul la transport și tarifarea sa, normele de echilibrare și serviciile auxiliare. 3.1.2. Interconexiunile din sud-vestul Europei În deceniul următor, Franța, Italia, Portugalia și Spania vor fi teatrul unor evoluții importante ale capacităților de generare a energiei electrice variabile din surse regenerabile. În același timp, Peninsula Iberică este aproape izolată din punct de vedere electric. Interconexiunile dintre Franța și Spania sunt deja caracterizate de o capacitate insuficientă, cu numai patru linii de legătură (2 de 220 kV și 2 de 400 kV) între țări, cea mai recentă dintre acestea fiind construită în 1982. Toate se vor confrunta aproape în permanență cu fenomene de congestionare[58]. O linie nouă de 400 kV în Pirineii Orientali ar trebui să fie gata în 2014 și să crească actuala capacitate de interconectare de la 1 400 MW la aproximativ 2 800 MW, dar, chiar și după realizarea acestei creșteri, este posibil ca fenomenele de congestionare să persiste[59]. Mai mult, aceste țări joacă un rol foarte important în conectarea la Africa de Nord, care ar putea să devină din ce în ce mai importantă datorită potențialului său enorm pentru energie solară. Până în 2020, o capacitate de generare a energiei din noi surse regenerabile de aproximativ 10 GW ar putea fi construită în țările din estul și sudul Mediteranei, din care 60% va reprezenta energie solară și 40% energie eoliană[60]. Însă, până în prezent, nu există decât o singură interconexiune între Africa și Europa, și anume Maroc-Spania, cu o capacitate de aproximativ 1 400 MW, care poate fi crescută la 2 100 MW în anii care urmează. Instalarea unui cablu electric direct, submarin, cu o capacitate de 1 000 MW, amplasat între Tunisia și Italia, este în stadiu de proiect și urmează a se realiza până în 2017. Folosirea interconexiunilor existente și a celor noi va crea noi provocări pe termen mediu (după 2020) din punctul de vedere al coerenței lor cu evoluțiile rețelei europene și nord-africane, atât în ceea ce privește capacitatea lor, cât și cadrul de reglementare corespondent. Toate interconexiunile ulterioare trebuie însoțite de garanții care să prevină creșterea riscurilor de relocare a carbonului prin importuri de energie. Recomandări Pentru a asigura integrarea corespunzătoare a capacităților noi, provenind în principal din surse regenerabile, în Europa Occidentală, și transportul lor către alte părți ale continentului, este necesar să se ia următoarele măsuri până în 2020: - dezvoltarea corespunzătoare a interconexiunilor în regiune și adaptarea rețelelor naționale existente la acele noi proiecte. O capacitate de interconectare de cel puțin 4000 MW între Peninsula Iberică și Franța va fi necesară până în 2020. Proiectele aferente trebuie dezvoltate ținându-se seama în cel mai mare grad de acceptul public și de consultarea tuturor părților interesate. - în ceea ce privește conexiunile cu țări terțe, dezvoltarea conexiunilor dintre Italia și țările din Comunitatea Energiei (în special Muntenegru, dar și Albania și Croația), realizarea interconexiunii Tunisia-Italia, extinderea interconexiunii Spania-Maroc, consolidarea, după caz, a interconexiunilor sud-sud în țările vecine din Nordul Africii (inclusiv în ceea ce privește gestionarea eficientă a respectivelor infrastructuri), precum și studiile preliminare pentru dezvoltarea de interconexiuni suplimentare nord-sud după 2020. 3.1.3. Conexiuni în Europa Centrală și în Europa de Sud-Est Racordarea unei capacități noi de generare este o provocare de proporții pentru Europa Centrală și de Est. De exemplu, numai în Polonia sunt prevăzuți aproximativ 3,5 GW până în 2015 și maximum 8 GW până în 2020[61]. În același timp, tiparele fluxului energetic s-au schimbat semnificativ în Germania. Capacitățile de energie eoliană onshore, care însumau aproximativ 25 GW la sfârșitul lui 2009, și dezvoltarea capacităților offshore, împreună cu noile centrale energetice convenționale, s-au aglomerat în nordul și în nord-estul țării, însă cererea crește mai mult în partea de sud, sporind astfel distanțele dintre centrele de generare și centrele de consum sau echipamentele de echilibrare (precum pompele de stocare). Așadar este nevoie de capacități enorme de tranzit nord-sud, ținând cont pe deplin de dezvoltarea rețelei în mările septentrionale și în jurul lor, conform priorității 3.1.1. Dat fiind impactul insuficiențelor actuale de interconectare asupra rețelelor vecine, mai ales asupra celor din Europa de Est, problema nu poate fi rezolvată decât printr-o abordare regională coordonată. În Europa de Sud-Est, rețeaua de transport este mai puțin densă decât rețeaua din restul continentului. În același timp, întreaga regiune (inclusiv țările din Comunitatea Energiei) are un bun potențial pentru generarea de hidroenergie. Este nevoie de capacități suplimentare de conectare și interconectare pentru generare în scopul creșterii fluxurilor energetice dintre țările din sud-estul Europei și cele din Europa Centrală. Extinderea zonei sincron din Grecia (și ulterior din Bulgaria) în Turcia va crea un necesar suplimentar de consolidare a rețelelor din aceste țări. Odată cu exprimarea de către Ucraina și Republica Moldova a interesului de a se alătura rețelelor electrice continentale interconectate, pe termen lung vor trebui examinate noi extinderi. Recomandări Pentru a asigura conectarea/racordarea adecvată și transportul energiei generate, în special în nordul Germaniei, și o mai bună integrare a rețelelor electrice din Europa de Sud-Est, este nevoie ca până în 2020 să se ia măsurile enunțate mai jos, care trebuie sprijinite de țările din Europa Centrală și de Est prin extinderea cooperării care există deja în sectorul gazului: - dezvoltarea de interconexiuni corespunzătoare, în special în Germania și Polonia, pentru conectarea capacităților noi de generare (inclusiv a energiei din surse regenerabile) din Marea Nordului sau din apropiere la centrele de consum din sudul Germaniei și la centralele cu pompe de stocare ce vor fi construite în Austria și Elveția, care să găzduiască totodată energia nouă generată în țările estice. Odată cu dezvoltarea de noi interconexiuni cu țările baltice (în special interconexiunea Polonia-Lituania, a se vedea mai jos), noile linii de legătură dintre Germania și Polonia vor deveni importante. Datorită creșterii fluxurilor paralele nord-sud, extinderea capacității transfrontaliere va trebui realizată între Slovacia, Ungaria și Austria pe termen mediu (după 2020). Eliminarea internă a fenomenelor de congestionare prin investiții este necesară pentru creșterea capacității transfrontaliere în Europa Centrală. - creșterea capacităților de transport între țările din Europa de Sud-Est, inclusiv între cele care sunt parte la Tratatul de instituire a Comunităţii Energiei, în scopul unei mai bune integrări a lor în piețele electroenergetice central-europene. Cooperarea trebuie să aibă loc în temeiul cooperării cu Europa Centrală și de Est deja instituită în sectorul gazului. 3.1.4. Realizarea Planului de interconectare a pieţelor energetice din zona baltică (BEMIP) În octombrie 2008, ca urmare a acordului statelor membre ale regiunii Mării Baltice, a fost instituit un Grup la nivel înalt (GNI) prezidat de Comisie și având ca obiect de activitate interconexiunile din zona baltică. Țările participante sunt Danemarca, Estonia, Finlanda, Germania, Letonia, Lituania, Polonia, Suedia și, în calitate de observator, Norvegia. În 2009, GNI a realizat Planul de interconectare a pieţelor energetice din zona baltică (BEMIP), un plan de acțiune cuprinzător privind interconexiunile energetice și îmbunătățirea pieței în regiunea Mării Baltice, aplicabil atât energiei electrice, cât și gazului. Principalul obiectiv este de a pune capăt „izolării energetice” a țărilor baltice și de a le integra în piața energetică a UE. BEMIP reprezintă un exemplu important de cooperare regională reușită. Lecțiile învățate din această inițiativă vor fi luate în considerare și în cazul altor structuri de cooperare regională. A fost necesar ca barierele de pe piața internă să fie eliminate pentru ca investițiile să devină mai viabile și mai atrăgătoare. Aceasta a presupus alinierea cadrelor de reglementare pentru a pune bazele pentru calculul repartizării echitabile a costurilor și beneficiilor, realizându-se astfel trecerea către principiul „beneficiarii plătesc”. Programul energetic european pentru redresare (PEER) a fost un stimulent clar al implementării în timp util a proiectelor de infrastructură și o platformă pentru luarea rapidă de decizii comune în ceea ce privește aspectele restante. Strategia UE pentru regiunea Mării Baltice a prevăzut și un cadru mai extins al infrastructurii energetice prioritare. Strategia a propus deja un cadru care să direcționeze finanțarea existentă, dinspre fondurile structurale și dinspre alte fonduri către zonele identificate de strategie ca fiind prioritare. Există mai mulți factori care au contribuit la succesul acestei inițiative în opinia părților interesate din țările riverane la Marea Baltică: (1) sprijinul politic acordat inițiativei, proiectelor și acțiunilor; (2) implicarea la nivel înalt a Comisiei ca facilitator și forță motrice constantă; (3) implicarea tuturor părților interesate relevante din regiune (ministere, organisme de reglementare și OST) în toate etapele, de la concepție la implementare, cu scopul aplicării priorităților definite în materie de infrastructură. În ciuda progreselor realizate până acum, mai sunt necesare eforturi pentru implementarea integrală a BEMIP: monitorizarea continuă a implementării planului de către Comisie și GNI va fi necesară pentru a respecta acțiunile și termenul stabilit. Este necesară în special acordarea sprijinului pentru proiectele cheie și pentru proiectele transfrontaliere mai complexe precum LitPolLink dintre Polonia și Lituania, care este esențial pentru integrarea pieței Baltice în UE și căruia i s-a alocat un coordonator UE. 3.2. Diversificarea surselor de aprovizionare cu gaz a unei rețele UE flexibile și interconectate integral 3.2.1. Coridorul sudic Dependența tot mai mare a Europei de importul de carburanți este evidentă în sectorul gazului. Coridorul sudic va reprezenta, după coridorul nordic din Norvegia, coridorul estic din Rusia, coridorul mediteranean din Africa, și cu excepția GNL, a patra axă ca mărime pentru diversificarea surselor de gaz din Europa Diversificarea surselor îmbunătățește în general concurența, contribuind astfel la dezvoltarea pieței și, în același timp, îmbunătățește securitatea aprovizionării: după cum s-a văzut și în criza gazului din ianuarie 2009, țările cel mai grav afectate au fost cele care se bazau pe o sursă unică de import. Însă nu sunt puține cazurile în care atitudinea defensivă a producătorilor de gaz și a jucătorilor istorici de pe piețele monopoliste împiedică diversificarea. Implementarea coridorului sudic necesită o cooperare strânsă și la nivel european între mai multe state membre, deoarece nicio țară nu necesită, individual, volumele suplimentare de gaz (gaz nou) suficiente pentru a justifica investiția în infrastructura de gazoducte. Prin urmare, Uniunea Europeană trebuie să acționeze pentru promovarea diversificării și să asigure, în interesul public, securitatea aprovizionării, prin apropierea statelor membre și a companiilor cu scopul de a se atinge o masă critică. Importanța acestui fapt a fost subliniată de Comisie în cea de-a doua revizuire strategică a politicii energetice din noiembrie 2008, care a fost aprobată de Consiliul European din martie 2009. Scopul coridorului sudic este de a racorda direct piața UE a gazului la cel mai mare depozit de gaz din lume (Bazinul Caspic/ Bazinul Orientului Mijlociu), estimat la 90,6 trilioane de metri cubi (prin comparație, s-a demonstrat că rezervele Rusiei se ridică la 44,2 tmc[62]). Mai mult decât atât, apropierea geografică a zăcămintelor de gaz este mai mare decât în cazul principalelor zăcăminte rusești (harta 8). Potențialele state cheie furnizoare sunt Azerbaijan, Turkmenistan și Iraq; însă, în cazul în care condițiile politice o permit, se poate apela și la alte state furnizoare din regiune, pentru a completa semnificativ necesarul UE. Cel mai important stat pentru rutele de tranzit este Turcia, urmat de alte zone ale Mării Negre și din estul Mării Mediterane. Obiectivul strategic al coridorului este realizarea unei rute de aprovizionare a UE cu aproximativ 10-20% din necesarul său de gaz până în 2020, adică echivalentul aproximativ a 45-90 miliarde de metri cubi pe an (mmca). Obiectivul operațional al dezvoltării strategiei pentru coridorul sudic este colaborarea dintre Comisie și statele membre cu țările producătoare de gaz și cu cele care sunt vitale pentru transportul hidrocarburilor către UE, având ca obiectiv comun obținerea rapidă a unor angajamente ferme de furnizare a gazului și construcția unor infrastructuri de transport al gazului (gazoducte, transportul gazului natural lichefiat/comprimat), necesare în toate etapele de dezvoltare ale proiectului. [pic] Harta 8: Imagine comparativă asupra distanțelor dintre principalele surse din est și hub-urile de consum din UE Principala provocare cu care se confruntă realizarea coridorului sudic este garantarea faptului că toate elementele coridorului (resurse de gaz, infrastructură de transport și acorduri subiacente) sunt disponibile la momentul potrivit, pe o rază considerabilă. Până în prezent, s-au făcut progrese substanțiale în acest sens. Cu sprijinul financiar din partea Comisiei (PEER și/sau programele TEN-E) și cu eforturi considerabile din partea companiilor producătoare de gazoducte, o serie de proiecte concrete de transport, respectiv Nabucco, ITGI, TAP și White Stream se află deja în etapa de dezvoltare, alte opțiuni fiind în curs de examinare. Atât Nabucco cât și Poseidon, dispozitivul submarin de interconectare dintre Italia și Grecia, care face parte din ITGI, a beneficiat de o exceptare parțială de la regimul de acces la rețea al terților (așa-numita „exceptare în temeiul articolului 22”). Mai mult, Acordul interguvernamental Nabucco, semnat în iulie 2009, a conferit proiectului Nabucco securitate juridică și condiții de transport al gazului prin Turcia, creând un precedent pentru extinderi ulterioare ale regimurilor de transport. Provocarea esențială a viitorului este asigurarea unui grad suficient de pregătire al țărilor producătoare de gaz pentru exportul de gaz direct către Europa, ceea ce pentru multe din ele ar însemna adesea asumarea unui mare risc de natură politică, dată fiind situația lor geopolitică. Comisia, în colaborare cu statele membre implicate în coridorul sudic, trebuie să își sublinieze angajamentul de a construi relații pe termen lung cu țările producătoare de gaz din această regiune și de a consolida legătura acestora cu UE. Componentele gazoductului aferent coridorului sudic sunt de asemenea consolidate prin pregătirea opțiunilor de livrare a unor cantități suplimentare substanțiale de gaz natural lichefiat (GNL) în Europa, provenind în special din Orientul Mijlociu (Golful Persic și Egipt). Într-o primă fază, acesta presupune realizarea a două puncte de recepție a GNL în Europa (și conectarea acestora la restul rețelei). Mai mult, există indicii privind posibilitatea de a se pune treptat bazele unei cooperări cu țările producătoare în domeniul dezvoltării de politici energetice și de planuri de investiții pe termen lung propice GNL. 3.2.2. Interconexiunile de gaz nord-sud în Europa de Est Conceptul strategic al interconexiunii de gaz nord-sud constă în racordarea zonei Mării Baltice (inclusiv a Poloniei) la Marea Adriatică și la Marea Egee și extinderea către Marea Neagră, cu acoperirea următoarelor state membre ale UE: Polonia, Republica Cehă, Slovacia, Ungaria, România și posibil Austria, precum și a Croației. Astfel s-ar putea realiza flexibilizarea generală a regiunii centrale și estice a Europei (CEE), în vederea creării unei piețe interne robuste și funcționale și a promovării concurenței. Pe termen lung, acest proces de integrare va trebui extins la statele nemembre ale UE care fac parte din Tratatul de instituire a Comunităţii Energiei. O piață integrată ar satisface necesitatea securității cererii[63] și ar atrage utilizarea la maximum de către furnizori a structurilor de import existente și viitoare, precum noile centrale de regazeificare a GNL și proiectele pentru coridorul sudic. Regiunea CEE ar deveni astfel mai puțin vulnerabilă la o întrerupere a aprovizionării pe ruta Rusia/Ucraina/Belarus. Există un furnizor principal în regiunea CEE; actualele rețele liniare (de la est la vest) și izolate sunt o moștenire din trecut. Deși proporția gazului importat din Rusia reprezintă 18% din consumul UE-15, în noile state membre acest procent este de 60% (2008). Livările de la Gazprom reprezintă majoritatea covârșitoare a importurilor din regiune (Polonia: 70%, Slovacia: 100%, Ungaria: 80%, anumite țări din Balcanii de Vest: 100%). Din cauza, printre altele, a piețelor monopoliste, izolate și mici, a contractelor de furnizare pe termen lung, a deficiențelor de reglementare etc., regiunea nu este atractivă pentru investitori sau producători. Lipsa coordonării în materie de reglementare și a unei abordări comune în privița lipsei interconexiunilor periclitează noile investiții și împiedică intrarea pe piață a noilor concurenți. Mai mult, securitatea aprovizionării constituie ea însăși o preocupare și investițiile necesare pentru respectarea standardelor de infrastructură impuse de regulamentul privind securitatea aprovizionării cu gaze naturale sunt concentrate în această regiune. În cele din urmă, o proporție considerabilă a populației cheltuie o parte relativ mare din venituri pe energie, ceea ce conduce la sărăcie energetică. Declarația grupului extins de la Vișegrad[64] exprimă deja un angajament ferm al regiunii în sensul abordării acestor provocări. Pe baza experienței BEMIP și a lucrărilor deja încheiate de către semnatarii declarației, Grupul la nivel înalt (GNI) propus în comunicare trebuie să formuleze un plan de acțiune complex pentru construirea interconexiunilor și pentru integrarea completă a pieței. GNI trebuie să fie asistat de grupuri de lucru care să se axeze pe problemele concrete, pe accesul la rețea și pe tarife. Lucrările trebuie să integreze experiența câștigată în urma inițiativei privind „Noul sistem de transport european” (NETS)[65]. 3.2.3. Realizarea Planului de interconectare a pieţelor gazului din zona baltică Deși implementarea proiectelor în domeniul energiei electrice din cadrul BEMIP este foarte avansată, în domeniul gazului s-au realizat puține progrese de la aprobarea, în iunie 2009, a planului de acțiune de către cei opt șefi de stat ai statelor membre ale UE și de către Președintele Barroso. GNI a reușit doar să definească o lungă listă de proiecte care presupun costuri investiționale prea ridicate în raport cu dimensiunea piețelor gazului din regiune. Acțiunile vizând piața internă nu au beneficiat de niciun consens. Sectorul gazului profită în prezent de accentul pus de lucrările întreprinse în cadrul BEMIP pe două fronturi: regiunea baltică orientală și regiunea baltică occidentală. Regiunea baltică orientală (Lituania, Letonia, Estonia și Finlanda) necesită măsuri urgente pentru asigurarea securității aprovizionării prin conectarea la restul UE. În același timp, Finlanda, Estonia și Letonia beneficiază de derogări de la deschiderea pieței în temeiul celui de-al treilea pachet legislativ privind piața internă, cât timp piețele lor sunt izolate. Derogarea va lua sfârșit odată cu integrarea infrastructurii lor în restul infrastructurii UE, de exemplu prin interconexiunea de gaz Lituania-Polonia. Deși consumul anual total al celor trei state baltice și al Finlandei este de numai 10 mmc, întreaga cantitate de gaz consumat de acestea provine din Rusia. Ca pondere a aprovizionării totale cu energie primară, gazul rusesc însumează 13% în cazul Finlandei, 15% în cazul Estoniei și aproximativ 30% în cazul Letoniei și Lituaniei, media UE situându-se la aproximativ 6,5%. Furnizorul principal deține și participații decisive la OST din toate cele patru țări. În plus, și Polonia este foarte dependentă de gazul rusesc. Prin urmare, interesul comercial de a investi în infrastructuri noi este foarte redus. S-a convenit asupra infrastructurii minime necesare și s-a înregistrat un progres remarcabil în acest domeniu prin dialogul, sprijinit politic de ambele părți, care se desfășoară în prezent între companii, cu privire la conexiunea de gaz Polonia-Lituania. În cadrul unui grup operativ pentru GNL, au loc discuții pe tema unui terminal GNL regional. În regiunea baltică occidentală, obiectivele grupului de lucru constau în găsirea unor metode de înlocuire a Danemarcei în calitate de furnizor de gaz, din cauza epuizării resurselor sale de gaz estimată a avea loc aproximativ începând cu 2015 și în creșterea securității aprovizionării în Danemarca, Suedia și Polonia. La sfârșitul anului 2010 va fi prezentat un plan de acțiune. Ambele grupuri de lucru se axează atât pe obstacolele în materie de reglementare, cât și pe identificarea principiilor comune care să permită realizarea unor investiții regionale. Trebuie menținut rolul esențial al cooperării regionale susținute în vederea realizării următoarelor proiecte: PL-LT, terminalul regional GNL și un gazoduct între Norvegia și Danemarca și, eventual, între Suedia și Polonia. Obiectivele deschiderii pieței și îmbunătățirii securității aprovizionării cu gaz pot fi realizate cu o mai mare rentabilitate la nivel regional decât la nivel național. Statele membre apelează constant la sprijinul Comisiei pentru a ghida procesul BEMIP. În concluzie, trebuie găsite soluții de rupere a cercului vicios conform căruia „dacă nu este piață, nu sunt nici stimulente pentru investițiile în infrastructură; și fără infrastructură, piața nu se poate dezvolta.” 3.2.4. Coridorul nord-sud din vestul Europei Conceptul strategic al interconexiunilor de gaze naturale nord-sud din Europa de Vest, adică din Peninsula Iberică și Italia până în nord-vestul Europei, constă într-o mai bună interconectare dintre zona mediteraneană, și astfel dintre livările provenind din Africa, și coridorul nordic de aprovizionare și livrările provenind din Norvegia și Rusia. Pe piața internă există încă blocaje care împiedică fluxul gazului în regiune, cum ar fi nivelul scăzut de interconectare cu Peninsula Iberică, care împiedică utilizarea optimă a infrastructurii iberice de import de gaz, care este una bine dezvoltată. Axa Spania-Franța a reprezentat o prioritate timp de mai mult de un deceniu, dar încă nu s-a concretizat. Trebuie remarcat totuși că în ultimii ani s-au realizat progrese, datorită unei mai bune coordonări a cadrelor naționale de reglementare - adoptată ca prioritate și de Inițiativa regională în domeniul gazului pentru sud-vestul Europei - și a implicării active a Comisiei Europene. Un alt semnal al funcționării imperfecte a pieței și a lipsei interconexiunilor îl reprezintă prețurile sistematic mai mari de pe piața italiană en-gros față de cele înregistrate pe piețele învecinate. În același timp, se estimează că, datorită dezvoltării considerabile a energiei electrice din surse variabile pe acest coridor, este necesar să se consolideze capacitatea generală de furnizare pe termen scurt a sistemului de gaz, pentru a face față provocărilor reprezentate de flexibilitatea suplimentară, în scopul echilibrării furnizării de energie electrică. Trebuie identificate principalele blocaje care afectează infrastructura și care împiedică funcționarea corectă a pieței interne și a concurenței pe acest coridor, iar părțile interesate, statele membre, ANR și OST trebuie să conlucreze pentru a facilita implementarea celor două procese. În al doilea rând, o analiză integrată a sistemului de electricitate și a sistemului de gaz (care să țină cont atât de generare, cât și de transport) ar fi de natură să contureze o evaluare a necesarului de flexibilitate în domeniul gazului și să identifice proiectele fezabile, cu scopul de constitui o rezervă pentru generarea variabilă de electricitate. 3.3. Asigurarea securității aprovizionării cu petrol Spre deosebire de gaz și electricitate, transporul petrolului nu este reglementat. Aceasta înseamnă că nu este guvernat de reguli care să vizeze, de exemplu, rata de recuperare a investițiilor sau accesul terților în cazul investițiilor în infrastructură. Companiile petroliere sunt în principal responsabile cu asigurarea unei furnizări neîntrerupte. Cu toate acestea, există anumite aspecte, legate în principal de liberul acces la conductele care aprovizionează UE, dar care se află în țări nemembre ale UE (Belarus, Croația și Ucraina în special), care nu pot fi abordate doar prin intermediul demersurilor comerciale și care necesită o atenție politică deosebită. Rețeaua de conducte de țiței din Europa de Est (o extensie a conductei Drujba) a fost concepută și realizată în timpul Războiului Rece și, la vremea respectivă, nu era conectată prin intermediul vreunui sistem de conducte la rețeaua vestică. Prin urmare, conexiunile dintre rețeaua de conducte a Europei de Vest și cea a Europei de Est sunt insuficiente și posibilitățile alternative de aprovizionare cu țiței și produse petroliere prin conductă dinspre statele membre occidentale către țările CEE sunt limitate. În cazul unei întreruperi majore și de durată a aprovizionării prin intermediul sistemului Drujba (capacitatea actuală utilizată fiind de 64 milioane de tone/an), aceste limitări ar conduce la o creștere semnificativă a traficului de tancuri petroliere în zona Mării Baltice[66], deja sensibilă din punct de vedere ecologic, în Marea Neagră și în zona extrem de aglomerată a strâmtorilor Bosfor și Dardanele[67], conducând la creșterea riscurilor de accidente și deversări de petrol. În cazul rafinăriei lituaniene Mažeikiai[68], furnizarea alternativă presupune transportul a aproximativ 5,5-9,5 milioane de tone/an prin Marea Baltică către terminalul petrolier lituanian Butinge. Conform unui studiu recent[69], printre posibilele soluții la întreruperi ale aprovizionării se numără: (1) crearea conductei Schwechat-Bratislava între Austria și Slovacia; (2) modernizarea conductei Adria (care leagă terminalul petrolier Omisalj de pe coasta adriatică croată de Ungaria și Slovacia); și (3) modernizarea conductei Odessa-Brodi din Ucraina (care leagă terminalul petrolier din Marea Neagră la ramificația sudică a conductei Drujba la Brodi) și extinderea sa planificată către Polonia (Brodi-Adamowo). Aceste rute reprezintă o capacitate alternativă de furnizare a unei cantități de cel puțin 3,5, 13,5 și, respectiv, 33 de milioane de tone/an. O îmbunătățire suplimentară ar fi crearea conductei petroliere paneuropene, care să lege capacitățile de furnizare din Marea Neagră cu conducta transalpină, cu o capacitate estimată de 1,2-1,8 milioane de barili pe zi. Din motivele enunțate mai sus, sprijinul politic pentru mobilizarea investițiilor private în posibile infrastructuri alternative reprezintă o prioritate pentru asigurarea securității aprovizionării cu petrol a țărilor din UE fără ieșire la mare, dar și pentru reducerea transportului maritim de petrol, reducând astfel riscurile pentru mediu. Aceasta nu necesită neapărat construirea unei noi infrastructuri de conducte. Eliminarea blocajelor care afectează capacitatea și/sau inversarea fluxurilor poate contribui la securitatea aprovizionării. 3.4. Implementarea tehnologiilor pentru rețelele inteligente Rețelele inteligente[70] sunt rețelele energetice care pot să integreze în mod rentabil comportamentul și acțiunile tuturor utilizatorilor racordați la acestea. Ele schimbă modul în care este operată rețeaua electrică în termeni de transport și distribuție și restructurează traiectoriile actuale de generare și consum. Prin integrarea tehnologiei digitale și a unui sistem bidirecțional de comunicații, rețelele inteligente stabilesc o interacțiune directă între consumatori, alți utilizatori ai rețelei și furnizorii de energie. Ele permit consumatorilor să își controleze și să își gestioneze propriile tipare individuale de consum, mai ales în combinație cu tarife diferențiate de-a lungul zilei, și generează la rândul lor stimulente puternice pentru o utilizare eficientă a energiei. Ele permit companiilor să se concentreze asupra rețelei proprii și să îmbunătățească gestionarea acesteia, crescând astfel gradul de securitate a rețelei și reducând costurile. Tehnologiile specifice rețelelor inteligente sunt necesare pentru a se realiza o evoluție rentabilă către un sistem energetic decarbonizat care să permită gestionarea unor cantități vaste de energie din surse regenerabile onshore și offshore, menținându-se totodată disponibilitatea pentru generarea de energie din surse convenționale și adecvarea sistemelor energetice. În cele din urmă, tehnologiile specifice rețelelor inteligente, inclusiv contorizarea inteligentă, potențează funcționarea piețelor cu amănuntul, fapt care îi oferă consumatorului opțiuni reale, având în vedere capacitatea întreprinderilor energetice și a companiilor din domeniul IT&C de a dezvolta servicii energetice noi și inovatoare. Numeroase țări, cum ar fi Austria, Belgia, Franța, Danemarca, Germania, Finlanda, Italia, Țările de Jos, Portugalia, Suedia, Spania și Regatul Unit[71], au dezvoltat proiecte vizând rețelele inteligente, inclusiv introducerea contoarelor inteligente. În Italia și Suedia, aproape toți consumatorii dețin deja contoare inteligente. Studiul Bio Intelligence 2008[72] concluzionează că, în 2020, rețelele inteligente vor putea reduce consumul primar anual de energie al UE din sectorul energetic cu aproape 9%, respectiv echivalentul a 148 TWh de electricitate sau a unor economii totale de aproape 7,5 miliarde de euro/an (pe baza mediei prețurilor din 2010). Estimările industriei de profil pentru consumul individual susțin că o gospodărie medie poate economisi 9% din consumul său electric și 14% din consumul său de gaz, ceea ce corespunde unor economii de 200 de euro/an[73]. Comisia promovează dezvoltarea și implementarea de rețele inteligente prin intermediul sprijinului financiar pentru cercetare și dezvoltare (R&D). Inițiativa din Planul SET pentru rețelele europene de electricitate (EEGI), lansată în iunie 2010, a fost dezvoltată de o echipă de operatori de rețea de distribuție și transport al energiei electrice, susținută de Comisie, și are ca scop dezvoltarea tehnologică mai amplă a rețelelor inteligente. Ea va consolida experimentele deja realizate în domeniul rețelelor inteligente prin demonstrații la scară largă, în scopul promovării cercetării, dezvoltării și inovării tehnologiilor pentru aceste rețele. Va stimula, de asemenea, o implementare mai amplă prin soluționarea problemelor care derivă din integrarea tehnologică la nivelul sistemelor, din acceptul public, din constrângerile economice și din procesul de reglementare. Pe lângă acest imbold tehnologic, a fost creat și stimulentul pentru implementarea paneuropeană a rețelelor inteligente, odată cu adoptarea în 2009 a celui de-al treilea pachet legislativ în domeniul pieței energetice, care prevede obligația ca statele membre să asigure implementarea la scară largă a sistemelor inteligente de contorizare până în 2020[74]. Mai mult, Directiva privind eficiența energetică la utilizatorii finali și serviciile energetice[75] a identificat faptul că aceste contoare inteligente reprezintă un factor principal pentru îmbunătățirea eficienței energetice. În fine, Directiva privind energia din surse regenerabile[76] consideră contoarele inteligente drept instrumente de integrare în rețea a cantităților tot mai mari de energie din surse regenerabile și obligă statele membre să dezvolte infrastructura de transport și de rețea în acest scop. Împreună, aceste două directive constituie principalul cadru strategic și juridic pe care se vor axa măsurile viitoare de stimulare a dezvoltării și implementării de rețele inteligente. Pentru a garanta că rețelele și contoarele inteligente sunt dezvoltate într-un mod care sporește competiția pe piața cu amănuntul, integrarea capacităților mari de generare din surse regenerabile și eficiența energetică prin crearea unei piețe deschise a serviciilor energetice, Comisia a instituit un grup operativ pentru rețelele inteligente în noiembrie 2009. El este format din 25 de asociații paneuropene care reprezintă toate părțile interesate. Mandatul său este de a consilia Comisia cu privire la politica și acțiunile de reglementare de la nivelul UE și de a coordona primii pași către implementarea rețelelor inteligente în temeiul celui de-al treilea pachet legislativ. Lucrările inițiale ale grupului operativ au fost conduse de trei grupuri de experți[77], axate pe (1) funcționalitățile rețelelor inteligente și contoarelor inteligente, (2) recomandări în materie de reglementare pentru siguranța, prelucrarea și protecția datelor și (3) rolurile și responsabilitățile actorilor implicați în implementarea rețelelor inteligente. În ciuda beneficiilor estimate ale rețelelor inteligente și a măsurilor susmenționate, tranziția către rețelele și contoarele inteligente nu progresează suficient de rapid pentru a permite atingerea obiectivelor energetice și climatice ale UE. Succesul rețelelor inteligente nu va depinde doar de noile tehnologii și de disponibilitatea rețelelor de a introduce aceste tehnologii, ci și de cadrele de reglementare vizând cele mai bune practici care vor veni în sprijinul introducerii acestora, abordând chestiuni legate de piață, inclusiv impactul asupra concurenței, schimbările necesare în industria de profil (respectiv schimbări ale codurilor industriale sau ale reglementărilor) și modul în care consumatorii utilizează energia. Crearea cadrului de reglementare potrivit pentru o piață funcțională a serviciilor energetice este provocarea principală. Ea necesită cooperarea multor tipuri de actori de pe piață (generatori, operatori de rețea, vânzători cu amănuntul, companii de servicii energetice, companii IT&C, consumatori, producători de dispozitive). Acest cadru de reglementare trebuie să garanteze accesul deschis adecvat și partajarea informațiilor operaționale între actori și ar putea eventual să abordeze problemele legate de stabilirea tarifelor în vederea generării de stimulente corespunzătoare care să le permită operatorilor de rețea să investească în tehnologii inteligente. Organismele naționale de reglementare joacă și ele un rol foarte important, deoarece ele aprobă tarifele care stabilesc baza investițiilor în rețelele (și eventual în contoarele) inteligente. Dacă nu se elaborează un model de repartizare echitabilă a costurilor și dacă nu se atinge echilibrul stabil între costurile investițiilor pe termen scurt și profitul pe termen lung, disponibilitatea operatorilor rețelei de a realiza investiții în viitor va fi limitată. Sunt necesare standarde clare (deschise) pentru rețelele și contoarele inteligente, pentru a asigura interoperabilitatea, pentru a aborda provocările tehnologice majore și pentru a permite integrarea cu succes a tututor utilizatorilor rețelei, în paralel cu asigurarea unei fezabilități ridicate a sistemelor și a calității furnizării de energie. Date fiind eforturile concurente de elaborare a unor standarde la nivel mondial, alegerea în prezent a unei soluții tenhice unice (europene), care să beneficieze de sprijin moral și financiar, s-ar putea rezulta pe viitor în imposibilitatea recuperării costurilor. Acesta este motivul pentru care Comisia a lansat în 2009 un mandat de standardizare în domeniul contoarelor inteligente adresat organismelor europene de standardizare relevante. La începutul lui 2011, Comisia va lansa un nou mandat de revizuire a standardelor în domeniu și de elaborare a unor noi standarde pentru rețelele inteligente, adresat acelorași organisme de standardizare. Prin urmare, colaborarea internațională este esențială pentru asigurarea compatibilității soluțiilor. Persuadarea consumatorilor și câștigarea încrederii acestora în beneficiile rețelelor inteligente constituie o altă provocare. Cât timp elasticitatea prețurilor energiei electrice rămâne redusă, beneficiile generale de pe urma rețelelor inteligente rămân neverificate, iar riscul abuzului de date rămâne neabordat[78], s-ar putea dovedi dificil să se facă față reticenței manifestate de consumatori, date fiind durata și modificările de comportament necesare pentru culegerea roadelor tehnologiilor inteligente. În ultimul rând, dar nu în ordinea importanței, posibila lipsă a forței de muncă calificate care s-ar preta la operarea acestui sistem de rețele inteligente reprezintă o provocare în sine, și încă una însemnată. Tranziția către rețelele inteligente este o schestiune complexă și trecerea, dintr-un singur salt, de la rețeaua existentă la una inteligentă, nu este o opțiune realistă. O tranziție reușită necesită o cooperare detaliată a tuturor părților interesate, în scopul identificării soluțiilor potrivite și rentabile, al evitării redundanței eforturilor și al exploatării sinergiilor existente. Câștigarea receptivității, a acceptării și a sprijinului public este condiționată de explicarea atentă și de abordarea obiectivă a beneficiilor și costurilor implementării rețelelor inteligente, realizată cu participarea activă a consumatorilor, a IMM-urilor și a autorităților publice. Recomandări Pentru a garanta o atare abordare și pentru a face față cu succes provocărilor identificate, se recomandă următoarele măsuri cheie: - Legislația specifică: După cum s-a evidențiat în comunicare, Comisia va evalua dacă, în temeiul celui de-al treilea pachet legislativ în domeniul pieței interne a energiei, sunt necesare și alte inițiative legislative pentru implementarea rețelelor inteligente. Evaluarea va ține cont de următoarele obiective: i) asigurarea unui acces deschis adecvat și a partajării informațiilor operaționale între actori și interfețele lor fizice; ii) crearea unei piețe funcționale a serviciilor energetice; și iii) generarea de stimulente adecvate pentru ca operatorii de rețea să investească în tehnologiile inteligente pentru rețelele inteligente. Pe baza acestei analize, decizia finală referitoare la legislația specifică aplicabilă rețelelor inteligente va fi luată în prima jumătate a anului 2011. - Standardizare și interoperabilitate: Grupul operativ a definit un set de șase servicii și aproximativ 30 de funcționalități preconizate ale rețelelor inteligente. Grupul operativ și Grupul comun de lucru CEN/CENELEC/ETSI în domeniul standardelor pentru rețeaua inteligentă vor elabora, până la finele anului 2010, o analiză comună a situației standardizării europene în domeniul acestor tehnologii și vor identifica demersurile care sunt încă necesare. La începutul anului 2011, Comisia va institui un mandat de standardizare adresat organismelor europene de standardizare relevante în scopul elaborării de standarde pentru rețelele inteligente și al asigurării interoperabilității și compatibilității cu standardele care se află în curs de elaborare la nivel mondial. - Protecția datelor: Pe baza lucrărilor grupului operativ, Comisia, în strânsă colaborare cu Autoritatea Europeană pentru Protecţia Datelor, va evalua necesitatea unor măsuri suplimentare în materie de protecție a datelor, rolurile și responsabilitățile diferiților actori vizavi de accesul la date, deținerea și prelucrarea datelor (proprietate, posesie și acces, drepturi de citire și modificare etc.) și va prezenta, dacă este necesar, propuneri și/sau orientări reglementare corespunzătoare. - Investiții în infrastructură: Părți importante ale investițiilor necesare pentru implementarea rețelelor inteligente pot proveni de la operatorii de rețea, în special la nivelul distribuției, și de la companiile private, sub supravegherea autorităților naționale de reglementare. Dacă fondurile sunt deficitare, se poate recurge la formarea de alianțe public-private. Dacă rata de recuperare a investiției este prea redusă și interesul public este evident, finanțele publice trebuie să aibă posibilitatea să intervină. Comisia va încuraja statele membre să înființeze fonduri de sprijin al implementării rețelelor inteligente. Comisia va examina sprijinul specific pentru tehnologiile inteligente acordat în contextul strategiei și programului de sprijinire a proiectului menționate în comunicare, precum și instrumentele de finanțare inovatoare menite să integreze rapid tehnologiile pentru rețelele inteligente în rețelele de transport și distribuție. - Proiecte demonstrative, de cercetare și dezvoltare și de inovare: În acord cu politica de investiții în infrastructură menționată anterior, este necesară o politică europeană clară în domeniul cercetării și dezvoltării și în cel al proiectelor demonstrative, pentru a accelera inovarea și evoluția către rețelele inteligente, bazate pe EEFI și pe activitățile în acest sector desfășurate de alianţa europeană de cercetare în domeniul energetic, care este axată pe cercetarea pe termen lung. Trebuie acordată o atenție deosebită inovărilor din sistemul de energie electrică aferente cercetării și dezvoltării în domeniul tehnologiilor energetice (cabluri, transformatoare etc.), precum și cercetării și dezvoltării în sectorul tehnologiilor informației și comunicării (sisteme de comandă, comunicații etc.). Măsurile propuse trebuie să vizeze și comportamentul consumatorilor, gradul de acceptare al acestora și barierele existente în calea implementării. Statele membre și Comisia trebuie să promoveze proiectele de cercetare și dezvoltare și pe cele demonstrative, prin combinarea sprijinului public și a stimulentelor reglementare, asigurând condițiile pentru ca EEGI să poată demara proiectele propuse conform planului, în pofida actualei situații financiare dificile din UE. Această activitate trebuie strâns coordonată cu activitățile propuse în comunicarea privind autostrăzile europene ale electricității. Pentru a asigura transparența deplină a proiectelor pilot/demonstrative aflate în desfășurare și a rezultatelor lor, precum și elaborarea unui viitor cadru legal, Comisia ar putea crea o platformă care să permită diseminarea bunelor practici și experiențe referitoare la implementarea rețelelor inteligente în Europa și ar putea coordona diversele abordări în scopul garantării sinergiilor. Sistemul de informații al Planului SET, gestionat de Centrul Comun de Cercetare al Comisiei Europene (JRC), include o schemă de monitorizare care poate fi utilizată ca punct de plecare. - Promovarea de noi competențe: Pentru a echilibra balanța dintre locurile de muncă necalificate și cele calificate care vor fi create ca urmare a implementării acestor rețele, se poate recurge la una din inițiativele aflate în derulare, cum ar fi activitățile de formare în contextul Planului SET, „Comunitățile de cunoaștere și inovare” ale Institutului European de Tehnologie, acțiunile Marie Curie[79] și alte inițiative precum „Noi competențe pentru noi locuri de muncă”. Totuși, statele membre vor trebui să abordeze cu seriozitate potențialele consecințe sociale negative și să lanseze programe de recalificare a lucrătorilor și de sprijinire a dobândirii de noi competențe. 4. Pregătirea rețelelor pe termen lung 4.1. Autostrăzile europene ale electricității O autostradă a electricității trebuie înțeleasă ca o linie de transport al electricității cu o capacitate mult mai mare decât actualele rețele de transport de înaltă tensiune, atât în ceea ce privește cantitatea de electricitate transportată, cât și distanța acoperită de acest transport. Pentru a atinge aceste capacități superioare, vor trebui dezvoltate noi tehnologii, care să permită în special transportul curentului continuu (CC) și niveluri de tensiune cu mult peste de 400 kV. Pentru perioada 2020-2050, va fi necesară găsirea unei soluții pe termen lung pentru a depăși principalul obstacol aflat în calea rețelelor electrice: adaptarea la surplusul tot mai mare de energie electrică generată în mările septentrionale și la surplusul de energie electrică din surse regenerabile, generată în Europa de sud-vest și de sud-est, conectarea acestor hub-uri de generație nouă la capacitățile de stocare din țările nordice și din Alpi și la centrele de consum actuale și viitoare din Europa Centrală, dar și la rețelele existente de curent alternativ (CA) de înaltă tensiune. Noile autostrăzi vor trebui să țină cont de zone actuale și viitoare de producție excedentară, precum Franța, Norvegia sau Suedia și de complexitatea coridorului de transport central european de la nord la sud care aduce surplusul de electricitate din nord, prin Danemarca și Germania, către zonele deficitare din sudul Germaniei și din nordul Italiei. În pofida incertitudinilor de ordin tehnologic, este evident că orice viitor sistem de autostrăzi ale electricității va trebui construit în etape, asigurându-i-se compatibilitatea CA/CC și acceptarea la nivel local[80], pe baza celorlalte priorități pentru perioada anterioară anului 2020, descrise în capitolul 3.1, în special în ceea ce privește rețelele offshore. Sistemul de autostrăzi va trebui să fie pregătit pentru integrarea conexiunilor posibile dincolo de granițele UE din sud și din est, pentru a beneficia integral de potențialul considerabil de surse regenerabile din aceste regiuni. Pe lângă conexiunile sincron cu Magrebul și cu Turcia, conexiunile cu alte țări mediteraneene și estice s-ar putea dovedi necesare pe termen lung. În acest scop, poate fi avută în vedere inițierea unui dialog cu statele nord-africane pe tema cerințelor tehnice și legale pentru dezvoltarea de infrastructuri transmediteraneene specifice energiei electrice. Deși gradul de conștientizare a necesității unei rețele electrice paneuropene în viitor crește, persistă un anumit nivel de incertitudine față de momentul în care această rețea va deveni necesară și față de demersurile care trebuie întreprinse pentru a o construi. Prin urmare, coordonarea acțiunilor la nivelul UE este indispensabilă pentru inițierea unei dezvoltări coerente a acestei rețele și pentru reducerea incertitudinilor și riscurilor. Coordonarea europeană va fi necesară și pentru instituirea unui cadru legal, de reglementare și organizațional corespunzător pentru proiectarea, planficarea și operarea unui astfel de sistem de autostrăzi ale electricității. Această acțiune va trebui să integreze lucrările de cercetare și dezvoltare aflate în derulare, în special în cadrul inițiativei EEGI și a inițiativei europene în domeniul energiei eoliene, în scopul adaptării tehnologiilor existente și al creării de noi tehnologii pentru transport, stocare și rețele inteligente. În acest context, va trebui să integreze și potențialul pentru transportul și stocarea la scară largă a hidrogenului. Când este cuplat cu pilele de combustie, hidrogenul se pretează foarte bine aplicațiilor distribuite și de transport. Comercializarea de aplicații rezidențiale ar putea începe în 2015 și, în cazul autoturismelor cu hidrogen, în jurul anului 2020[81]. Recomandări Pentru pregătirea autostrăzilor europene ale electricității sunt necesare următoarele măsuri cheie: - Conform concluziilor Forumului de la București din iunie 2009, inițierea unor activități specifice pe tema autostrăzilor electricității, în cadrul Forumului de la Florența, pentru structurarea lucrărilor realizate de toate părțile interesate în vederea pregătirii autostrăzilor electricității. Aceste activități trebuie să fie organizate de Comisia Europeană și de ENTSO-E și să înglobeze toate părțile interesate. Trebuie să se axeze pe stabilirea unor scenarii de dezvoltare a generării pe termen mediu și lung, pe evaluarea conceptelor arhitectonice ale unei rețele paneuropene și a opțiunilor de proiectare, pe analiza socio-economică și consecințele implementării pentru politica industrială și pe formularea unui cadru legal, reglementar și organizatoric corespunzător. - Dezvoltarea, pe baza inițiativei EEGI și a inițiativei europene în domeniul energiei eoliene, nivelului de cercetare și dezvoltare necesar pentru a adapta tehnologiile existente pentru transport, stocare și rețele inteligente și dezvoltarea altora noi, precum și a instrumentelor necesare de proiectare și planificare a rețelei. - Stabilirea unui plan de dezvoltare modulară , care urmează a fi elaborat de ENTSO-E la jumătatea lui 2013, cu scopul de a pune în funcțiune primele autostrăzi ale electricității până în 2020. Planul ar avea și rolul de a pregăti extinderea acestor autostrăxi dincolo de granițele UE, cu scopul de a facilita dezvoltarea capacităților de generare la scară largă a energiei din surse regenerabile. 4.2. Infrastructura europeană de transport al CO 2 Dat fiind faptul că siturile potențiale de stocare a CO 2 nu sunt distribuite uniform în Europa, este posibil să existe necesitatea implementării la scară largă, în Europa, a unor centre de captare și stocare care să contribuie la atingerea unor niveluri semnificative de decarbonizare a economiilor europene post 2020; acestea vor necesita construirea unei infrastructuri de conducte și, dacă este cazul, a unei infrastructuri de transport transfrontaliere, dacă țările nu dispun de un potențial adecvat de stocare a CO2. Tehnologiile aferente CSC (captare, transport și stocare) sunt demonstrate, dar nu au fost încă integrate și testate la scară industrială și, în prezent, CSC nu este o opțiune viabilă din punct de vedere comercial. Până acum, implementarea tehnologiei s-a limitat la unități la scară redusă, concepute în mare parte pentru a demonstra una sau două dintre componente, în mod izolat. În același timp, este evident că, pentru ca CSC să aibă un impact profund asupra reducerii emisiilor și să dispună astfel de un portofoliu „la costuri minime” de măsuri de atenuare a schimbărilor climatice, viabilitatea tehnologiilor trebuie demonstrată la scară largă în jurul anului 2020. În acest sens, Consiliul European de primăvară din 2007 a decis să sprijine construirea în Europa, până în 2015, a unui număr de maximum 12 instalații demonstrative CSC la scară largă, pentru a aduce acestă tehnologie în stadiul de viabilitate comercială. În prezent, șase proiecte CSC la scară largă se află în faza de construcție, acestea fiind menite să demonstreze tehnologia în domeniul generării de electricitate. Ele vor avea o capacitate instalată de cel puțin 250 MW și vor fi prevăzute cu componente de transport și stocare. Aceste proiecte sunt cofinanțate de Comisie cu granturi în sumă totală de 1 miliard de euro. Un alt mecanism de finanțare, caracteristic schemei de comercializare a certificatelor de emisii, a devenit operațional în noiembrie 2010[82]. În plus, Comisia sprijină cercetarea și dezvoltarea în domeniul CSC și a instituit o rețea dedicată de partajare a cunoștințelor, la care iau parte demonstratorii CSC la scară largă. În 2010, Centrul Comun de Cercetare (JRC) a pregătit o evaluare a cerințelor aplicabile investițiilor în infrastructura de transport a CO2[83]. Pornind de la scenariul de bază PRIMES, studiul demonstrează că, în 2020, vor putea fi capturate 36 de Mt de CO2, care pot fi transportate în 6 state membre. Infrastructura de transport al CO2 aferentă se întinde pe aproximativ 2 000 km și necesită investiții în valoare de 2,5 miliarde de euro (harta 9). Aproape toate conductele au fost planificate astfel încât să se poată adapta la cantitățile suplimentare de CO2 prevăzute pentru următorii ani[84]. Pentru 2030, studiul concluzionează că volumul de CO2 capturat ar putea ajunge la 272 de Mt (harta 10). Multe dintre conductele construite anterior operează acum la capacitate integrală și se construiesc noi conducte care vor fi la rândul lor utilizate la capacitate maximă către 2050. Infrastructura de transport al CO2 aferentă se întinde pe aproximativ 8 800 km și necesită investiții cumulate în valoare de 9,1 miliarde de euro. În Europa, primele rețele regionale se conturează în jurul primelor instalații demonstrative. Analiza JRC subliniază și beneficiile coordonării la nivel european pentru ca Europa să găsească o soluție optimă pentru transportul de CO2; rezultatele acestei analize indică faptul că 16 state membre s-ar putea implica în transportul transfrontalier de CO2 până în 2030. [pic] | [pic] | Harta 1: infrastructura de rețele de CO2 în 2020, scenariu de bază PRIMES | Harta 2: infrastructura de rețele de CO2 în 2030, scenariu de bază PRIMES | O a doua analiză, realizată de Arup în 2010 și axată pe fezabilitatea infrastructurilor europene de CO2[85], intenționează să determine rețeaua optimă de transport al CO2 în Europa și evoluția sa în timp, pe baza unor volume predefinite de CO2, a identificării siturilor de stocare adecvate și a unei abordări de minimizare a costurilor. Scenariul cel mai conservator prevede o rețea de 6 900 de km pentru 50 Mt de CO2 transportate în 2030. Studiul susține că, de vreme ce anumite țări nu vor dispune de capacitate de stocare, numai o rețea transfrontalieră ar putea permite o adoptare mai amplă a CSC. Aceste concluzii sunt susținute de Studiul UE privind geocapacitatea (2009), referitor la capacitatea europeană de stocare geologică a CO2[86]: o viitoare rețea de transport al CO2 va depinde într-un mod esențial de disponibilitatea stocării onshore sau de disponibilitatea și dezvoltarea de formațiuni saline offshore. Ținând cont de nivelul de conștientizare de către public a tehnologiei de stocare a CO2 și a tehnologiei CSC în general, studiul sugerează că trebuie acordată prioritate stocării în formațiunile saline offshore. Studiul evidențiază de asemenea că disponibilitatea capacităților de stocare nu poate fi confirmată încă și că este nevoie de lucrări suplimentare pentru a se verifica potențialul real de stocare. Principalul factor de dezvoltare a CSC în viitorul apropiat rămâne însă prețul CO2, care este foarte incert și depinde de evoluția ETS. Orice analiză care trasează o posibilă rețea de CO2 dincolo de 2020 trebuie așadar analizată cu multă precauție. Toate studiile confirmă că evoluția rețelei de CO2 în Europa va fi determinată de disponibilitatea siturilor de stocare, de nivelul de implementare a CSC și de gradul de coordonare în vederea dezvoltării sale încă de pe acum. Dezvoltarea de rețele integrate de conducte și transport, planificate și construite inițial la nivel regional sau național și ținându-se cont de necesitățile de transport ale unor surse multiple de CO2, ar urma să profite de pe urma economiilor de scară și ar permite racordarea unor surse suplimentare de CO2 la puțuri adecvate în decursul ciclului de viață al conductelor[87]. Pe termen mai lung, aceste rețele integrate ar urma să se extindă și să se interconecteze, pentru a ajunge la surse și la situri de stocare din întreaga Europă, întocmai rețelelor de gaz actuale. Recomandări Odată ce CSC va deveni o opțiune viabilă din punct de vedere comercial, conductele și infrastructura de transport construite pentru proiectele demonstrative vor deveni punctele esențiale ale unei viitoare rețele a UE. Este important ca această structură inițial fragmentată să poată fi planificată într-un mod care să asigure, într-o etapă ulterioară, compatibilitatea la nivelul întregii Europe. Lecțiile învățate din integrarea rețelelor inițial fragmentate, precum a celor pentru gaz, ar trebui luate în seamă pentru a se evita un proces la fel de laborios în cazul creării de piețe comune. Examinarea modalităților tehnice și practice ale unei rețele de CO2 trebuie să continue. De asemenea, trebuie să se ajungă la un acord asupra unei viziuni comune. Grupul de lucru privind combustibilii fosili durabili pentru un dialog cu părțile interesate (în cadrul Forumului de la Berlin) trebuie utilizat ca patformă de discuție pe tema posibilelor măsuri în acest domeniu. Rețeaua de proiecte CSC ar putea fi utilizată pentru culegerea experiențelor obținute în operarea proiectelor demonstrative, fapt care va permite la rândul său evaluarea necesității și amplorii unei potențiale intervenții din partea UE. Cooperarea regională trebuie, de asemenea, sprijinită pentru a stimula dezvoltarea grupărilor care constituie prima etapă a unei posibile viitoare rețele europene integrate. Structurile de sprijin existente, inclusiv Rețeaua proiectului CSC și Grupul de schimb de informații prevăzut de Directiva 2009/31/CE privind stocarea geologică a CO2, ar putea contribui la accelerarea dezvoltării de grupări regionale. Ele ar putea include, printre altele, constituirea unor grupuri de lucru specializate și partajarea cunoștințelor despre acest subiect în contextul Rețelei de proiecte CSC, schimbul de bune practici în materie de autorizare și cooperarea transfrontalieră dintre autoritățile competente din cadrul Grupului de schimb de informații. Forumurile internaționale de discuții în domeniul CSC vor fi utilizate de Comisie pentru a face schimb de cunoștințe, la nivel mondial, pe tema grupărilor regionale și a hub-urilor. Comisia va continua să lucreze la o hartă a infrastructurii europene de transport al CO2, care să poată facilita planificarea infrastructurii, concentrându-se pe aspectul rentabilității. O parte importantă a acestei sarcini va include identificarea amplasamentului, a capacității și a disponibilității siturilor de stocare, mai ales a celor offshore. Pentru a garanta că rezultatele unui atare exercițiu de cartografiere sunt comparabile pe întinsul întregului continent și pot fi utilizate la proiectarea unei rețele optime, se vor depune eforturi în vederea elaborării unei metodologii de evaluare a capacității de stocare comună. Pentru a asigura transparența în materie de stocare și de CSC în general, Comisia va publica un Atlas european de stocare a CO2 care va permite vizualizarea potențialului de stocare. [1] Concluziile președinției, Consiliul European, martie 2007. [2] 30%, dacă situația este prielnică. [3] COM(2010) 639. [4] Strategia Europa 2020 – COM(2010) 2020. [5] Concluziile Președinției Consiliului European, 19/20 martie 2009, 7880/09. [6] Orientările TEN-E și Regulamentul financiar TEN. A se vedea raportul de implementare a TEN-E în perioada 2007-2009 – COM (2010) 203. [7] Pentru o analiză mai detaliată, a se vedea anexa și evaluarea impactului, care însoțesc prezenta comunicare. [8] Aplicarea la scară largă va necesita dezvoltarea unei infrastructuri ample de transport și stocare a hidrogenului. [9] Pe baza planurilor naționale de acțiune în domeniul energiei din surse regenerabile, notificate Comisiei de 23 de state membre. [10] A se vedea Regulamentul (CE) nr. 994/2010 privind securitatea aprovizionării cu gaze naturale. [11] Directivele 2009/72/CE și 2009/73/CE și Regulamentele (CE) nr. 713/2009, (CE) nr. 714/2009 și (CE) nr. 715/2009. [12] Regulamentul (CE) nr. 994/2010. [13] Consultarea publică pe tema Cărții verzi intitulate „Către o rețea energetică europeană sigură, sustenabilă și competitivă”, COM(2008) 737 final. [14] Planul decenal de dezvoltare a rețelei, ENTSO-E, iunie 2010. [15] A se vedea evaluarea impactului, care însoțește prezenta comunicare. [16] Calcule după modelul PRIMES. [17] A se vedea evaluarea impactului, care însoțește prezenta comunicare. [18] A se vedea evaluarea impactului, care însoțește prezenta comunicare. [19] Cele 500 de proiecte identificate de OST naționali acoperă întreg teritoriul UE, Norvegia, Elveția și Balcanii de Vest. Lisa nu include proiecte locale, regionale sau naționale, acestea nefiind considerate de interes european. [20] Se estimează că următoarea ediție a TYNDP, planificată pentru 2012, va prezenta o abordare descendentă, asumându-și realizarea obligațiilor juridice pentru 2020 în ceea ce privește integrarea surselor regenerabile și reducerea emisiilor dincolo de 2020, și va aborda aceste neajunsuri. [21] Acestea includ Marea Nordului și mările din nord-vest. [22] Deși este destul de probabil că o astfel de rețea se va baza în cele din urmă pe tehnologia CC, ea trebuie construită etapizat, asigurându-se compatibilitatea cu actuala rețea de CA. [23] Impactul economic, social și de mediu al proiectelor va fi evaluat în conformitate cu metoda comună prezentată în capitolul următor. [24] A se vedea Declarația Summitului V4+ pentru securitate energetică de la Budapesta din 24 februarie 2010. [25] A se vedea evaluarea impactului, care însoțește prezenta comunicare. [26] Inclusiv și în special legislația de mediu a UE. [27] A se vedea, de exemplu. www.reshare.nu [28] A se vedea, de exemplu, Guide to cost-benefit analysis of investment projects , iulie 2008: http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docgener/guides/cost/guide2008_en.pdf [29] A se vedea articolul 37 din Directiva 2009/72/CE și articolul 41 din Directiva 2009/73/CE. [30] În special Marguerite, Instrumentul de garantare a împrumuturilor pentru TEN-T, Mecanismul de finanţare cu partajarea riscurilor, Jessica și Jaspers [31] Revizuirea bugetului UE, adoptată la 19 octombrie 2010. [32] http://ec.europa.eu/energy/observatory/trends_2030/doc/trends_to_2030_update_2009.pdf [33] În absența altor măsuri strategice și sub rezerva anumitor ipoteze. [34] http://ec.europa.eu/energy/observatory/trends_2030/doc/trends_to_2030_update_2009.pdf [35] În acest scenariu, se prevede că se realizează cele două obiective obligatorii în materie de energie din surse regenerabile și de reducere a emisii. În scenariul de bază PRIMES, bazat exclusiv pe politicile deja implementate, nu se prevede realizarea acestor obiective. [36] Pentru o analiză mai detaliată a implicațiilor acestei creșteri, a se vedea documentul de lucru al serviciilor Comisiei, care însoțește Comunicarea Comisiei „Analiză a opțiunilor pentru depășirea obiectivului de reducere cu 20% a emisiilor de gaze cu efect de seră și evaluare a riscului de relocare a emisiilor de carbon” - COM(2010) 265. Informații contextuale și analiză: Partea II - SEC(2010) 650. [37] Toate cifrele mai mici se referă la scenariul de referință PRIMES, în vreme ce cifrele mari decurg din Scenariul de mediu al Eurogas, publicat în mai 2010 și bazat pe o colectarea estimărilor membrilor uniunii Eurogas. [38] A se vedea evaluarea impactului la http://ec.europa.eu/energy/security/gas/new_proposals_en.htm [39] Cifrele corespondente pentru 2030 sunt 36% și 20%. Se subliniază faptul că scenariul de referință pentru 2030 nu ține cont de eventualele politici în domeniul energiei din surse regenerabile inițiate la nivelul UE sau la nivelul statelor membre după 2020. [40] Austria, Bulgaria, Republica Cehă, Cipru, Germania, Danemarca, Grecia, Spania, Finlanda, Franța, Irlanda, Italia, Letonia, Lituania, Luxemburg, Malta, Țările de Jos, Portugalia, România, Slovacia, Slovenia, Suedia și Marea Britanie. [41] „Renewable Energy Projections as Published in the National Renewable Energy Action Plans of the European Member States”, actualizare pentru 19 țări. L.W.M. Beurskens, M. Hekkenberg. Energy Research Centre of the Netherlands , Agenția Europeană de Mediu. 10 septembrie 2010. Disponibil la adresa de internet: http://www.ecn.nl/docs/library/report/2010/e10069.pdf [42] 50 Mt conform scenariului de referință PRIMES și 272 Mt conform scenariului de bază PRIMES, dar fiind prețul mai mare al CO2. [43] Hărțile redau marjele de capacitate, respectiv raportul capacitate fermă (fără surse variabile)/toată capacitatea (inclusiv sursele regenerabile) față de vârful de cerere de electricitate, conform modelului elaborat de KEMA și de Imperial College London pentru toate statele membre ale UE plus Norvegia și Elveția în 2020, pe baza scenariului de referință PRIMES (sursă: KEMA și Imperial College London). [44] Sursă: KEMA și Imperial College London. [45] https://www.entsoe.eu/index.php?id=282 [46] Modelarea de rețea realizată de Imperial College London și KEMA utilizează o abordare de tip „centrul de greutate”, conform căruia fiecare rețea dintr-un stat membru este reperzentată de un singur nod, dinspre și înspre care se calculează capacitatea de transport. Modelul investițional conex compară costurile extinderii rețelei între statele membre cu costurile investițiilor în capacitatea suplimentară de generare, pe baza unor estimări ale costurilor de intrare și evaluează nivelul optim (raportat la costuri) de interconectare între statele membre pe această bază. [47] Din considerente de claritate, pe hartă nu figurează următoarele capacități de interconectare: Austria-Elveția (470 MW); Belgia-Luxemburg (1000 MW); Germania-Luxemburg (980 MW); Norvegia-Germania(1400 MW); Elveția-Austria (1200 MW). [48] COM(2008) 781. Comunicarea a evidențiat totodată că „[rețeaua offshore din mările septentrionale] ar trebui să devină una din componentele de bază pentru construirea unei viitoare super-rețele europene. Schema ar trebui să identifice măsurile și calendarul care trebuie adoptate și orice acțiuni specifice care trebuie întreprinse. Ar trebui să fie elaborată de statele membre și de actorii regionali implicați și, acolo unde este necesar, realizarea sa ar trebui să fie înlesnită prin acțiuni la nivel comunitar.” În Concluziile Consiliului Energie din 19 februarie 2009 s-a clarificat faptul că schema ar trebui să acopere Marea Nordului (inclusiv regiunea Canalului Mânecii) și Marea Irlandei. [49] Țările participante la NSCOGI sunt Belgia, Țările de Jos, Luxemburg, Germania, Franța, Danemarca, Suedia, Regatul Unit, Irlanda și Norvegia. [50] Irlanda a elaborat la rândul său un scenariu de bază și un scenariu mai ambițios al exporturilor. Conform acestuia din urmă, cifrele s-ar situa la: peste 40 GW energie eoliană offshore, 2,1 GW alte energii din surse regenerabile marine, care în 2020 ar urma să genereze 139 TWh. Pentru UE ca întreg (ținând cont de scenariul de bază al Irlandei), capacitatea instalată pentru energia eoliană offshore se estimează la mai mult de 42 GW în 2020, cu un potențial anual de generare mai mare de 137 TWh. [51] Pe baza unei analize costuri-beneficii, studiul OffshoreGrid efectuat de 3E and partners și finanțat de programul „Energie inteligentă – Europa”, concluzionează că racordurile radiale la rețea își au rostul pentru o distanță maximă de 50 km de la punctele de conectare onshore. Pentru distanțele mai mari (50-150 km) de la punctul de conectare onshore, concentrarea parcurilor eoliene reprezintă un factor determinant în favoarea grupării. În cazul în care capacitatea instalată se află pe o rază de 20 km (în anumite cazuri 40 km) în jurul hub-ului și dacă este de ordinul celei mai mari valori nominale pentru cabluri direct de curent de înaltă tensiune, se recomandă o grupare printr-o conexiune de hub. La o distanță mai mare de 150 km, hub-urile de rețea offshore sunt considerate soluțiile tipice. Pentru mai multe informații puteți consulta site-ul: www.offshoregrid.eu. Rezultatele par a fi coroborate la nivel de stat membru: În a doua etapă a dezvoltării energiei eoliene offshore, Țările de Jos au analizat beneficiile grupării sau ale unei structuri modulare. Dată fiind dimensiunea redusă a parcurilor eoliene și distanța lor mică față de țărm, evaluarea a demonstrat că, în etapa respectivă, gruparea nu ar fi fost cea mai rentabilă abordare. [52] Conform studiului Offshore Grid, o dezvoltare puternică a rețelei offshore ar costa 32 de miliarde de euro până în 2020 și până la 90 de miliarde până în 2030, dacă se mențin conexiunile radiale. În cazul grupării, costurile infrastructurii ar putea fi reduse cu 75 de miliarde de euro până în 2030. [53] Dezvoltarea integrată ar putea să se ghideze după doi factori principali. Dacă se dezvoltă întâi interconectorii, parcurile eoliene pot fi conectate ulterior. Dacă se dezvoltă mai întâi conexiunile pentru parcurile eoliene, interconectorii pot fi dezvoltați ulterior între hub-uri, în loc de a se construi noi interconectori de la un țărm la altul. [54] Pachetul de lucru D4.2 Four Offshore Grid scenarios for the North and Baltic Sea (studiul OffshoreGrid, iulie 2010). La adresa de mai jos se găsesc mai multe informații: http://www.offshoregrid.eu/images/pdf/pr_pr100978_d4%202_20100728_final_secured.pdf [55] Trebuie dezvoltate soluții integrate care să combine conexiuni ale instalațiilor eoliene offshore și interconexiuni comerciale cu altă țară, sau conexiuni transfrontaliere ale unei instalații eoliene (aflate în apele teritoriale ale unei țări, dar conectate la rețeaua unei alte țări). [56] Orice companie poate participa la aceste licitații, fapt care creează un mediu competitiv pentru dezvoltarea și operarea noii rețele. [57] NSCOGI are o abordare regională, este condusă de statele membre participante și se bazează pe lucrările existente și pe alte inițiative. Membrii săi intenționează să convină asupra unui plan de lucru strategic, prin intermediul unui memorandum de înțelegere care urmează a fi semnat la sfârșitul anului 2010. [58] TYNDP pilot al ENTSO-E. [59] În timpul procedurii de fuziune pentru achiziționarea Hidrocantábrico în 2002, EDF-RTE și EDF s-au oferit să crească capacitatea comercială de interconectare de 1 100 de MW pe atunci cu minimum 2 700 MW (cazul nr. COMP/M.2684 - EnBW / EDP / CAJASTUR / HIDROCANTÁBRICO – decizie datată 19 martie 2002). [60] Study on the Financing of Renewable Energy Investment in the Southern and Eastern Mediterranean Region , proiect de raport final al MWH, august 2010. Țările incluse în acest studiu sunt Algeria, Egipt, Israel, Iordania, Liban, Maroc, Siria, Tunisia, Cisiordania/Fâșia Gaza. [61] TYNDP pilot al ENTSO-E. [62] BP Statistical Review of World Energy , iunie 2009. [63] Cererea netă de import a pieței celei mai mari (Ungaria) dintre cele 8 țări a fost de 8,56 Mtoe în 2007 (Eurostat), în vreme ce cererea tuturor celorlalte șapte piețe la un loc a fost de 41 Mtoe, față de importurile Germaniei care însumează aproximativ 62 Mtoe. [64] A se vedea Declarația Summitului V4+ pentru securitatea energetică de la Budapesta din 24 februarie 2010 (http://www.visegradgroup.eu/). În temeiul declarației, țările V4+ sunt: Republica Cehă, Republica Ungaria, Republica Slovacă și Republica Polonia (ca state membre ale Grupului de la Vișegrad), Republica Austria, Bosnia și Herțegovina, Republica Bulgaria, Republica Croația, Republica Serbia, Republica Slovenia și România. [65] Noul sistem de transport european vizează facilitareea dezvoltării unei piețe regionale a gazului competitive, eficiente și lichide care să consolideze securitatea aprovizionării prin crearea unei platforme unificate de infrastructură care să crească nivelul de cooperare/integrare între OST regionali. [66] Marea Baltică este una dintre cele mai aglomerate mări ale planetei. În zonă se înregistrează mai mult de 15% din transportul de marfă la nivel mondial (3 500 - 5 000 de nave pe lună). Aproximativ 17-25% dintre aceste nave sunt tancuri petroliere care transportă aproximativ 170 de milioane de tone pe an. [67] Este vorba despre strâmtorile turcești care leagă Marea Neagră, prin Marea Marmare, de Marea Egee. Având o lățime mai mică de un kilometru în punctul cel mai îngust, se numără printre apele în care este cel mai greu și mai periculos de navigat, din cauza geografiei sinuoase și a traficului mare (50 000 de nave pe an, dintre care 5 500 de tancuri petroliere). [68] În 2006, după ce a observat existența unor scurgeri din conducta Drujba, operatorul rus al conductei Transneft a oprit furnizarea de țiței către rafinăria lituaniană Mažeikiai, singura rafinărie din statele baltice. De atunci, acest tronson al conductei a rămas închis. [69] Technical Aspects of Variable Use of Oil Pipelines coming into the EU from Third Countries , studiu realizat de ILF și Purvin & Gertz pentru Comisia Europeană, 2010. [70] EGREG și Grupul operativ pentru rețelele inteligente definesc rețelele ineligente ca fiind rețele electrice care pot să integreze în mod rentabil comportamentul și acțiunile tuturor utilizatorilor conectați la ele – generatori, consumatori și generatori-consumatori - pentru a asigura sisteme energetice eficiente din punct de vedere economic, durabile, cu pierderi mici și niveluri ridicate ale calității, siguranței și securității aprovizionării. A se vedeahttp://ec.europa.eu/energy/gas_electricity/smartgrids/taskforce_en.htm. pentru mai multe informații. [71] Un raport EGREG, prezentat și diseminat la Forumul cetățenesc pentru energie de la Londra, în septembrie 2009, prezintă perspectiva cea mai actualizată și completă asupra statutului implementării contoarelor inteligente în Europa. Disponibil la adresa de internet:http://ec.europa.eu/energy/gas_electricity/forum_citizen_energy_en.htm [72] Impacts of Information and Communication Technologies on Energy Efficiency, Raport final al Bio Intelligence Service, septembrie 2008. Sprijinit de Comisia Europeană, DG INFSO. [73] http://www.nuon.com/press/press-releases/20090713/index.jsp [74] Anexa 1 la Directiva 2009/72/CE și Anexa 1 la Directiva 2009/72/CE prevăd că statele membre trebuie să asigure implementarea sistemelor inteligente de contorizare care să asiste la participarea activă a consumatorilor pe piața furnizării de energie. Aceasstă obligație poate fi condiționată de o evaluare economică a statelor membre, așteptată până la 3 septembrie 2012. Conform directivei privind energia electrică, dacă instalarea contoarelor inteligente beneficiază de o evaluare pozitivă, cel puțin 80% dintre consumatori trebuie să dispună de sisteme de măsurare inteligente până în anul 2020. [75] Anexa 3 la Directiva 2006/32/CE. [76] Articolul 16 din Directiva 2009/28/CE. [77] Task Force Smart Grids – perspective și program de lucru:http://ec.europa.eu/energy/gas_electricity/smartgrids/doc/work_programme.pdf [78] Un proiect de lege privind introducerea rețelelor inteligente a fost refuzat de Parlamentul Țărilor de Jos în 2009, pe motiv că existau îngrijorări referitoare la aspectul protecției datelor. [79] http://cordis.europa.eu/fp7/people/home_en.html [80] Aceasta ar putea include necesitatea unor linii electrice parțial subterane, ținând cont de faptul că îngroparea cablurilor este de cel puțin 3 până la 10 ori mai scumpă decât amplasarea lor aeriană. A se vedea Feasibility and technical aspects of partial undergrounding of extra high voltage power transmission lines , lucrare comună a ENTSO-E și Europacable, noiembrie 2010. [81] În acest scop, în cadrul planului SET, Întreprinderea comună „Pile de combustie și hidrogen”, va lansa la sfârșitul anului 2010 un prim studiu asupra planificării infrastructurii de hidrogen în UE, deschizând drumul pentru integrarea comercială care ar urma să înceapă prin 2020. [82] http://ec.europa.eu/clima/funding/ner300/index_en.htm [83] The evolution of the extent and the investment requirements of a trans-European CO2 transport network , Comisia Europeană, Centrul Comun de Cercetare, EUR 24565 EN. 2010. [84] Conductele supradimensionate apar în roșu, iar cele care operează la capacitate integrală apar în albastru. [85] Feasibility of Europe-wide CO 2 infrastructures , studiu realizat de Ove Arup & Partners Ltd pentru Comisia Europeană Septembrie 2010. [86] EU GeoCapacity - Assessing European Capacity for Geological Storage of Carbon Dioxide , proiectul nr. SES6-518318. Raportul final de activitate este disponibil la: http://www.geology.cz/geocapacity/publications [87] Studiul Pre-Front End Engineering Design Study of a CCS network for Yorkshire and Humber a evidențiat că investițiile inițiale în capacități de rezervă ale conductelor ar fi rentabile chiar dacă structura ar urma să evolueze abia 11 ani mai târziu. Studiul a confirmat de asemenea experiența dobândită în alte sectoare, și anume faptul că investițiile în rețelele integrate ar cataliza implementarea pe scară largă a tehnologiilor CSC prin consolidarea procedurilor de autorizare, prin reducerea costului de conectare a surselor de emisii de CO2 la puțuri și prin garantarea faptului că CO2 capturat poate fi depozitat de îndată ce instalația de captare devine operațională.