EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52014DC0038
REPORT FROM THE COMMISSION TO THE COUNCIL AND THE EUROPEAN PARLIAMENT EU ANTI-CORRUPTION REPORT
KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM ES PRETKORUPCIJAS ZIŅOJUMS
KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM ES PRETKORUPCIJAS ZIŅOJUMS
/* COM/2014/038 final */
KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM ES PRETKORUPCIJAS ZIŅOJUMS /* COM/2014/038 final */
I.
Ievads Ziņojuma politiskais konteksts un mērķi Korupcija nodara
lielu kaitējumu ekonomikai un sabiedrībai kopumā. Daudzas pasaules valstis cieš
no dziļi iesakņojušās korupcijas, kas traucē ekonomikas attīstībai, grauj
demokrātiju un nodara kaitējumu sociālajam taisnīgumam un tiesiskumam. ES
dalībvalstis nav pasargātas no šīs realitātes. Korupcija katrā valstī izpaužas
atšķirīgos veidos un apmēros, taču tā skar visas dalībvalstis. Tā apdraud labu
pārvaldību, publisko finanšu pareizu pārvaldību un tirgus konkurētspēju. Īpaši
smagos gadījumos tā grauj pilsoņu ticību demokrātijas institūcijām un
procesiem. Šajā ziņojumā ir
sniegta analīze par korupciju ES dalībvalstīs un pasākumiem, kas veikti tās
novēršanai un cīņai pret to. Ziņojuma mērķis ir sākt debates, kurās būtu
iesaistīta Komisija, dalībvalstis, Eiropas Parlaments un citas ieinteresētās
personas, lai palīdzētu pretkorupcijas darbā un noteiktu veidus, kā var
palīdzēt Eiropas dimensija. ES dalībvalstis
ir izveidojušas lielāko daļu juridisko instrumentu un institūciju, kas
nepieciešamas korupcijas novēršanai un cīņai pret to. Tomēr to rezultāti nav
pietiekami visā ES. Pretkorupcijas noteikumi ne vienmēr tiek stingri īstenoti,
sistēmiskās problēmas netiek risinātas pietiekami efektīvi un attiecīgajām iestādēm
ne vienmēr ir pietiekamas spējas, lai izpildītu noteikumus. Deklarētie nodomi
joprojām ir pārāk tālu no konkrētiem rezultātiem, un šķiet, ka trūkst patiesas
politiskās gribas izskaust korupciju. Lai
nodrošinātu ES ieguldījumu, Komisija 2011. gada jūnijā pieņēma paziņojumu
"Korupcijas apkarošana Eiropas Savienībā"[1], kurā tika noteikts, ka jāizveido ES
pretkorupcijas ziņojums, lai uzraudzītu un novērtētu dalībvalstu paveikto šajā
jomā nolūkā panākt spēcīgāku politisko iesaisti, lai efektīvi pievērstos korupcijas
problēmai. Šis ir pirmais šāda veida ziņojums, turpmāk ziņojumi tiks sniegti ik
pēc diviem gadiem. Saskaņā ar
starptautiskajiem tiesību instrumentiem[2] šajā
ziņojumā korupcija ir definēta plašā nozīmē kā jebkāda "varas ļaunprātīga
izmantošana personīga labuma gūšanai". Tādēļ ziņojums attiecas uz
konkrētām koruptīvām darbībām un uz tiem pasākumiem, kurus dalībvalstis veic
īpaši, lai novērstu vai sodītu koruptīvas darbības, kā tās definētas likumā, un
tajā ir arī minētas vairākas jomas un pasākumi, kuri ietekmē risku, ka
korupcija varētu notikt, un spējas kontrolēt korupciju. Ziņojumā
galvenā uzmanība ir pievērsta būtiskiem jautājumiem, kas ir īpaši svarīgi
katrai dalībvalstij. Tajā ir aprakstīta labā prakse, kā arī trūkumi, un ir
noteikti soļi, kas ļaus katrai dalībvalstij efektīvāk risināt korupcijas
problēmu. Komisija atzīst, ka daži no šiem jautājumiem ir vienīgi valstu
kompetencē. Tomēr Savienības kopīgajās interesēs ir panākt, ka visās
dalībvalstīs ir efektīva pretkorupcijas politika un ka ES sniedz atbalstu
dalībvalstīm šajā darbā. Tādēļ ziņojuma nolūks ir veicināt augstus
pretkorupcijas standartus visā ES. Izceļot ES konstatētās problēmas, kā arī
labo praksi, ziņojums arī piešķir ticamību ES centieniem veicināt
pretkorupcijas standartus citviet. Korupcija ir
sarežģīta parādība, kurai piemīt ekonomiska, sociāla, politiska un kultūras
dimensija un kuru izskaust nav viegli. Politisku rīcību efektīvi īstenot nevar
ar standarta pasākumu kopumu vien – nav risinājuma, kas vienlīdz labi derētu
visām situācijām. Tādēļ ziņojumā korupcija ir aplūkota katras dalībvalsts
kontekstā, un tajā ir sniegti ierosinājumi, kā katrai dalībvalstij
visbūtiskākos jautājumus var risināt valsts kontekstā. Sīkāks ziņojumā
izmantotās metodoloģijas skaidrojums ir sniegts pielikumā. Plašāks politikas
konteksts Finanšu
krīze
ir vēl vairāk sarežģījusi Eiropas iedzīvotāju un valstu valdību situāciju.
Ņemot vērā pašreizējās ekonomiskās problēmas gan Eiropā, gan citviet, ir
nepieciešamas spēcīgākas garantijas publisko izdevumu integritātei un
pārredzamībai. Pilsoņi sagaida no ES būtisku rīcību, palīdzot dalībvalstīm
aizsargāt savu likumīgo ekonomiku pret organizēto noziedzību, krāpšanu finanšu
un nodokļu jomā, nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un korupciju, jo īpaši
ekonomiskās krīzes un budžeta taupības apstākļos. Tiek lēsts, ka korupcija vien
ES ekonomikai izmaksā 120 miljardus euro gadā, kas ir tikai nedaudz mazāk
kā Eiropas Savienības gada budžets.[3] "Eiropa
2020" ir ES izaugsmes stratēģija šai desmitgadei, kuras mērķis ir
veicināt gudru, ilgtspējīgu un iekļaujošu ekonomiku, tādējādi palīdzot ES un
tās dalībvalstīm panākt augstu nodarbinātības, ražīguma un sociālās kohēzijas
līmeni. Pētījumi liecina, ka stratēģijas "Eiropa 2020" sekmes ir
atkarīgas arī no institucionālajiem faktoriem, piemēram, labas pārvaldības,
tiesiskuma un korupcijas kontroles.[4] Cīņa
pret korupciju veicina ES konkurētspēju pasaules ekonomikā. Šādā kontekstā
attiecībā uz vairākām dalībvalstīm pretkorupcijas pasākumi ir izcelti kā daļa
no Eiropas pusgada, kas ir gada cikls ekonomikas politikas koordinācijā, kura
ietvaros tiek veikta dalībvalstu ekonomisko un strukturālo reformu sīka
analīze, kā arī sniegti ieteikumi konkrētām valstīm. Vispārīgāk raugoties,
publiskās pārvaldes efektivitātes veicināšana īpaši apvienojumā ar labāku
pārredzamību var palīdzēt mazināt ar korupciju saistītus riskus. Tādēļ
Komisijas 2014. gada janvāra paziņojumā "Eiropas rūpniecības
atdzimšana" uzsvars ir likts uz kvalitatīvu valsts pārvaldi kā būtisku ES
izaugsmes stratēģijas aspektu.[5] Ziņojuma struktūra ES
pretkorupcijas ziņojums aptver visas 28 ES dalībvalstis. Tam ir šāda
struktūra.
Ievads, kurā ir
izklāstīts politiskais konteksts un mērķi.
Rezultāti, kas iegūti
2013. gadā veiktajos Eirobarometra apsekojumos par korupcijas
uztveri un pieredzi ar korupciju.
Horizontālā sadaļa,
kurā aprakstītas ar korupciju saistītas tendences visā ES. Tajā ir
apkopoti galvenie konstatējumi. Secinājumi un turpmākas rīcības
ierosinājumi attiecībā uz katru dalībvalsti ir sniegti (vienīgi)
attiecīgajām valstīm veltītajās sadaļās.
Tematiskā sadaļa,
kurā galvenā uzmanība pievērsta kādam pārnozaru jautājumam, kas ir īpaši
būtisks ES līmenī. Šajā pirmajā ziņojumā galvenā uzmanība ir pievērsta
publiskajam iepirkumam, kam ir būtiska nozīme iekšējā tirgū; uz to attiecas
plašs ES tiesiskais regulējums, un tas ir pakļauts būtiskiem korupcijas
riskiem. Sadaļā aplūkota korupcija un pretkorupcijas pasākumi valstu
publiskā iepirkuma sistēmās.
Metodoloģiskais pielikums,
kurā aprakstīts tas, kā tika izstrādāts šis ziņojums, kā arī
metodoloģiskās izvēles un ierobežojumi.
Valstu sadaļas,
kas aptver ikvienu no 28 dalībvalstīm. Šajās sadaļās nav sniegts
izsmeļošs ar korupciju saistīto jautājumu un pretkorupcijas pasākumu
apraksts. Tajās ir izcelti īpaši atlasīti būtiski jautājumi, kas tika
konstatēti, individuāli novērtējot katras valsts panākumus un pienācīgi
ņemot vērā valsts kontekstu.
a) Ievads, kurā
sniegts vispārējās situācijas īss raksturojums attiecībā uz korupciju. Tajā
sniegti atlasīti rādītāji, tostarp uztvere, kā arī fakti, tendences,
problēmjautājumi un notikumu attīstība saistībā ar korupciju un pretkorupcijas
pasākumiem. b) Galvenie
aplūkotie jautājumi. Attiecībā uz katru valsti ir noteikti
un analizēti vairāki jautājumi. Uzsvars tiek likts uz vājajām vietām un jomām,
kur nepieciešams uzlabojums, un vienlaikus analīze ir vērsta uz nākotni un
norāda, kuriem plāniem un pasākumiem ir pareiza ievirze, un konstatē
jautājumus, kam nepieciešams pievērst uzmanību turpmāk. Tiek izcelta labā
prakse, kas var noderēt par iedvesmas avotu citiem. Galveno aplūkoto jautājumu
klāstā nav ietverti vienīgi tematiskajā sadaļā aptvertie jautājumi (publiskais
iepirkums). Tomēr dažās valstu sadaļās ir ietverta arī publiskā iepirkuma
konkrēta analīze; tas ir darīts to valstu gadījumā, kurās publiskā iepirkuma
jomā tika konstatētas būtiskas problēmas. Galveno
jautājumu atlase katrā valstī pamatojas uz šādiem apsvērumiem: ·
problēmas
smagums un ietekme attiecībā uz citām ar korupciju saistītām problēmām valstī; ·
kāda
varētu būt plašāka ietekme uz vairākām politikas jomām (piemēram, būtiski
trūkumi publiskā iepirkuma kontrolē, kas rada ievērojamu publisko līdzekļu
novirzīšanas risku) un ·
spēja
noteikt konstruktīvus un konkrētus turpmākos pasākumus. Turpmākie pasākumi un
pēcpasākumi Katras
valsts sadaļā ietvertie punkti, kam nepieciešams pievērst uzmanību turpmāk,
atspoguļo Komisijas centienus noteikt pasākumus, kuriem varētu būt
pievienotā vērtība, risinot būtiskākos neatrisinātos jautājumus saistībā ar
korupcijas novēršanu un cīņu pret to. Tie ir īpaši pielāgoti katras valsts
kontekstam un vajadzībām. Šie punkti ir konkrēti un mērķtiecīgi, pārāk
neieslīgstot detaļās, un to mērķis ir panākt taustāmas izmaiņas praksē.
Ziņojumā attiecīgos gadījumos ir izmantoti un izvērsti plašāk ieteikumi, kas
jau formulēti citos korupcijas ziņošanas mehānismos (īpaši Eiropas Padomes
valstu grupā pret korupciju (GRECO) un ESAO); dažiem no tiem
dalībvalstis vēl nav veikušas pēcpasākumus. Pēc
šā ziņojuma Komisija vēlas iesaistīties konstruktīvās, uz nākotni vērstās
debatēs par labākajiem veidiem, kā risināt korupcijas problēmu, īpaši
pievēršoties konstatētajiem punktiem, kam nepieciešams pievērst uzmanību
turpmāk. Komisija cer, ka tiks izvērstas plašas debates par pretkorupcijas
pasākumiem, kurās aktīvi piedalīsies dalībvalstis, Eiropas Parlaments, valstu
parlamenti, privātais sektors un pilsoniskā sabiedrība, un arī pati plāno
aktīvi piedalīties diskusijās gan ES līmenī, gan dalībvalstīs. Turklāt
Komisija ir paredzējusi izveidot savstarpējo pieredzes apmaiņas programmu
dalībvalstīm, vietējām NVO un citām ieinteresētajām personām, lai noteiktu
labāko praksi un pārvarētu trūkumus pretkorupcijas politikā, vairotu izpratni
vai sniegtu apmācību. Šie centieni būtu jāsasaista ar ziņojumā ietvertajiem
jautājumiem, kam jāpievērš uzmanība, un tiem būtu jāveicina pēcpasākumi.
Savstarpējo pieredzes apmaiņas programmu uzsāks pēc ziņojuma pieņemšanas,
balstoties uz saņemtajām atsauksmēm un apspriedēm ar ieinteresētajām personām
par konkrētajām vajadzībām, kuras varētu ar to risināt. Komisija ir
paredzējusi rūpīgi izanalizēt atsauksmes saistībā ar šo pirmo ziņojumu, apsvērt
iespējamos trūkumus un kļūdas un gūto pieredzi ņemt vērā otrā ziņojuma
izstrādē. Metodoloģija tiks pārskatīta, un tiks papildus apsvērta iespēja
izstrādāt jaunus korupcijas rādītājus. Turpmākajā darbā
tiks aplūkots, kā tika īstenoti šajā pirmajā ziņojumā ierosinātie pasākumi, un
novērtēta pieredzes apmaiņas programma. II.
Rezultāti, kas iegūti 2013. gadā veiktajos Eirobarometra apsekojumos par
korupcijas uztveri un pieredzi ar korupciju Sagatavojot ES
Pretkorupcijas ziņojumu, 2013. gada sākumā tika veikti divi Eirobarometra
apsekojumi: 1) īpašais Eirobarometrs[6] un 2)
zibapsekojums, kas vērsts uz uzņēmumiem[7].
Attiecībā uz lielāko daļu valstu Transparency International publicētais CPI
indekss[8] pamatā
atbilst Eirobarometra respondentu sniegtajām atbildēm. Apkopojot
īpašajā Eirobarometra apsekojumā iegūtos datus, pirmkārt, par vispārējo uztveri
par korupcijas izplatību un, otrkārt, par personīgo pieredzi saistībā ar
kukuļošanu, kad faktiski ir nācies saskarties ar to, ka tiek sagaidīts kukulis,
ir skaidrs, ka dalībvalstis var raksturot dažādi. Atbildes
apliecina pozitīvu uztveri un nelielu pieredzi saistībā ar kukuļošanu tādās
valstīs kā Dānija, Somija, Luksemburga un Zviedrija. Respondenti šajās
valstīs reti norādīja, ka no viņiem ir ticis sagaidīts kukulis (mazāk nekā
1 % gadījumu), un to cilvēku skaits, kuri uzskata, ka korupcija ir plaši
izplatīta (attiecīgi 20 %, 29 %, 42 % un 44 % ), ir
ievērojami mazāks nekā ES vidējais rādītājs. Apvienotajā Karalistē tikai
5 personas no 1115 (mazāk nekā 1 %) teica, ka no viņām ir ticis
sagaidīts kukulis, un tas ir labākais rezultāts visā Eiropā, tomēr dati par
uztveri liecina, ka 64 % Apvienotās Karalistes respondentu uzskata, ka
korupcija valstī ir plaši izplatīta (ES vidējais rādītājs ir 74 %). Tādās
valstīs kā Vācija, Nīderlande, Beļģija, Igaunija un Francija, lai arī
vairāk nekā puse respondentu uzskata, ka korupcija ir plaši izplatīta parādība,
faktiskais cilvēku skaits, kuriem ir bijis jāmaksā kukulis, ir neliels
(aptuveni 2 %). Šīm valstīm ir arī labs sniegums Transparency
International indeksā. Austrijai piemīt šai grupai līdzīgas iezīmes,
izņemot visai lielo respondentu skaitu (5 %), no kuriem ticis sagaidīts
kukulis. Dažās
valstīs, tostarp Ungārijā (13 %),
Slovākijā (14 %) un Polijā (15 %), samērā
daudz cilvēku norādīja, ka viņiem ir bijusi personīga pieredze saistībā ar
kukuļošanu, tomēr šie gadījumi acīmredzami koncentrējās ierobežotā skaitā
nozaru. Šajās valstīs vairums kukuļošanas gadījumu notikuši vienā nozarē,
proti, veselības aprūpē. Fakti apliecina, ka strukturālās problēmas veselības
aprūpē rada stimulus dot kukuļus medicīnas darbiniekiem. Visās minētajās
valstīs, sīkāk izanalizējot atbildes, redzams, ka veselības aprūpi pieminējuši
visvairāk cilvēku, bet citas iestādes vai nozares (piemēram, policiju,
politiķus, prokuratūras dienestus, utt.) minējuši mazāk kā 1 %
respondentu. Korupcija plašākā nozīmē šajās valstīs tiek uzskatīta par plaši
izplatītu (82 % Polijā, 89 % Ungārijā un 90 % Slovākijā). Dažās
valstīs, tostarp Portugālē, Slovēnijā, Spānijā un Itālijā, kukuļošana
šķiet reta parādība, bet korupcija plašākā nozīmē rada nopietnas bažas – samērā
maz respondentu apgalvoja, ka pēdējo 12 mēnešu laikā viņiem pieprasīts vai
no viņiem ticis sagaidīts kukulis. Lai arī personīgā pieredze saistībā ar
kukuļošanu šķiet reta (1-3 %), nesenie politiskie skandāli un finanšu un
ekonomikas krīze ir ietekmējuši uztveri tik lielā mērā, ka tas atspoguļojas
respondentu negatīvajā ieskatā par korupcijas situāciju kopumā (attiecīgi 90,
91, 95 un 97 %). Starp
valstīm, kas atrodas vērtējumu lejasgalā gan attiecībā uz korupcijas uztveri,
gan faktisko pieredzi saistībā ar korupciju, ir Horvātija, Čehijas
Republika, Lietuva, Bulgārija, Rumānija un Grieķija. Šajās valstīs
6-29 % respondentu norādījuši, ka pēdējo 12 mēnešu laikā viņiem ir
pieprasīts vai no viņiem ir sagaidīts kukulis, bet 84 % līdz pat 99 %
uzskata, ka korupcija viņu valstī ir plaši izplatīta. Šķiet, ka Horvātija un
Čehijas Republika rada mazliet pozitīvāku iespaidu, tur rādītāji ir nedaudz
labāki nekā pārējās šīs grupas valstīs. Iepriekš
neminētās valstis (t.i., Latvija, Malta, Īrija un Kipra) neuzrāda rezultātus,
kas kādā no šiem aspektiem būtiski atšķirtos no ES vidējiem rādītājiem. Eiropas
līmenī trīs ceturtdaļas respondentu (76 %)
uzskata, ka korupcija viņu valstī ir plaši izplatīta. Valstis, kurās
respondenti visvairāk sliecās uzskatīt, ka korupcija ir plaši izplatīta, bija
Grieķija (99 %), Itālija (97 %), Lietuva, Spānija un Čehijas
Republika (95 % katrā). Ceturtdaļa Eiropas iedzīvotāju (26 %)
salīdzinājumā ar 29 %, par ko liecināja 2011. gada Eirobarometra
apsekojums, uzskata, ka korupcija skar viņus personīgi ikdienas dzīvē.
Visvairāk cilvēku, kas apgalvo, ka viņus korupcija ir skārusi tieši, ir Spānijā
un Grieķijā (63 % katrā), Kiprā un Rumānijā (57 % katrā) un Horvātijā
(55 %), bet vismazāk – Dānijā (3 %), Francijā un Vācijā (6 %
katrā). Aptuveni katrs divpadsmitais Eiropas iedzīvotājs (8 %)
apgalvo, ka ir pieredzējis vai bijis liecinieks korupcijas gadījumam pēdējo
12 mēnešu laikā. To, ka viņi ir pieredzējuši vai bijuši liecinieki
korupcijai, visvairāk saka cilvēki Lietuvā (25 %), Slovākijā (21 %)
un Polijā (16 %), bet vismazāk – Somijā un Dānijā (3 % katrā), Maltā
un Apvienotajā Karalistē (4 % katrā). Aptuveni
trīs ceturtdaļas Eiropas iedzīvotāju (73 %)
uzskata, ka kukuļošana un pazīšanās izmantošana bieži ir vieglākais veids, kā
saņemt dažus publiskos pakalpojumus viņu valstī. Šāds uzskats
visizplatītākais ir Grieķijā (93 %), Kiprā (92 %), Slovākijā un
Horvātijā (89 % katrā). Līdzīgi kā 2011. gadā aptuveni divi no
trim Eiropas iedzīvotājiem (67 %) domā, ka politisko partiju finansēšana
nav pietiekami pārredzama un netiek pietiekami uzraudzīta. Šādu viedokli
visbiežāk pauduši respondenti Spānijā (87 %), Grieķijā (86 %) un
Čehijas Republikā (81 %), bet visretāk – Dānijā (47 %), Apvienotajā
Karalistē (54 %), Zviedrijā (55 %) un Somijā (56 %). Savas
valdības centienus vērsties pret korupciju par efektīviem atzīst mazliet mazāk
nekā ceturtā daļa Eiropas iedzīvotāju (23 %), aptuveni ceturtā daļa
(26 %) uzskata, ka viņu valstī saukšana pie atbildības nenotiek pietiekami
sekmīgi, lai atturētu cilvēkus veikt koruptīvas darbības. Zibapsekojumā,
kura uzmanības centrā bija uzņēmumi, iegūtie rezultāti uzrāda milzīgas
atšķirības – 89 procentpunktu atšķirību starp augstāko korupcijas uztveres
līmeni (Grieķijā – 99 %) un zemāko (Dānijā – 10 %). (Tādi paši
rezultāti ir atspoguļoti īpašajā Eirobarometra apsekojumā, kas izklāstīts iepriekš
– 20 % pret 99 %.) Grieķijā no visiem respondentiem tikai viens
neuzskatīja, ka korupcija Grieķijā ir plaši izplatīta. Eiropas līmenī
no desmit uzņēmumiem vairāk nekā četri uzskata, ka korupcija apgrūtina
uzņēmējdarbību, un tas pats attiecas arī uz patronāžu un nepotismu.
Konkrēti jautājot, vai korupcija sagādā problēmas uzņēmējdarbībā,
50 % uzņēmumu būvniecības nozarē un 33 % telekomunikāciju/IT nozarē
sacīja, ka tā ir būtiska problēma. Jo mazāks uzņēmums, jo biežāk korupcija
un nepotisms, šķiet, sagādā problēmas uzņēmējdarbībā. Korupciju par
problēmu uzņēmējdarbībā visvairāk atzīst uzņēmumi Čehijas Republikā
(71 %), Portugālē (68 %), Grieķijā un Slovākijā (abās 66 %). III. Ziņojuma
galvenie konstatējumi Katras
atsevišķas valsts analīze atklāja visdažādākās ar korupciju saistītās
problēmas, kā arī korupcijas kontroles mehānismus, no kuriem daži ir
izrādījušies efektīvi, bet citi nav devuši rezultātus. Tomēr dažas kopīgas
iezīmes var novērot vai nu visā ES, vai dalībvalstu kopās. Valstu analīze
liecina, ka korupcija dalībvalstīs ir īpaši izplatīta publiskā iepirkuma jomā,
kam par iemeslu ir neefektīvie kontroles mehānismi un riska pārvaldība.
Turpmākajā nodaļā ir sniegts korupcijas risku novērtējums, tostarp gan labā,
gan negatīvā prakse publiskā iepirkuma jomā. Šajā kopsavilkumā
ir sniegts pārskats par galvenajiem jautājumiem, kas ir sīkāk novērtēti valstu
sadaļās. Tie ir apkopoti četrās tematiskajās jomās (A. Politiskā dimensija, B.
Kontroles mehānismi un novēršana, C. Represīvie pasākumi, D. Riska jomas), lai
gan tās reizēm var pārklāties, ņemot vērā aplūkojamo jautājumu sarežģīto
būtību. Sīkāks konteksts un analīze ir atrodama valstu sadaļās. A.
Politiskā
dimensija Prioritātes noteikšana pretkorupcijas politikai Vairumā
dalībvalstu pretkorupcijas politika ir kļuvusi uzskatāmāka politiskajā darba
kārtībā. Finanšu krīze pievērsa uzmanību integritātes jautājumiem un lēmumu
pieņēmēju atbildībai. Vairums dalībvalstu, kuras saskārās ar lieliem
ekonomiskiem sarežģījumiem, atzina ar korupciju saistīto problēmu būtiskumu un
izstrādāja (vai vēl izstrādā) pretkorupcijas programmas, lai pievērstos
pastāvošiem riskiem un publisko līdzekļu novirzīšanas riskiem. Dažās
dalībvalstīs ekonomikas korekciju programmas ietver skaidri noteiktas prasības
attiecībā uz pretkorupcijas politiku. Pat tad, ja pretkorupcijas politika nav
formāli saistīta ar korekciju programmu, tā papildina korekcijas pasākumus,
īpaši valstīs, kur korupcija ir būtiska problēma. Ieteikumi efektīvai cīņai
pret korupciju tika sniegti arī Eiropas ekonomikas politikas koordinācijas
pusgada kontekstā. Šis
ziņojums nebalstās uz pieņēmumu, ka korupcijas novēršanā vai cīņā pret to ir
neizbēgami nepieciešamas visaptverošas pretkorupcijas stratēģijas. Tomēr tas,
ka dažās dalībvalstīs, kuras saskaras ar sistēmiskām korupcijas problēmām, jau
izsenis trūkst visaptverošu pretkorupcijas stratēģiju, ir izrādījies
problemātisks jautājums, jo risināmajām problēmām ir nepieciešama visaptveroša
koordinēta pieeja centrālā līmenī. Dažās no šīm dalībvalstīm nesen ir pieņemta
valsts pretkorupcijas stratēģija, bet citās šādas stratēģijas vēl nav.
Pretkorupcijas stratēģijas, ko dažas dalībvalstis ir pieņēmušas, pamatojoties
uz iepriekšējo stratēģisko programmu ietekmes novērtējumiem, pēc sabiedriskās
apspriešanās un aktīvi iesaistot pilsonisko sabiedrību un daudzas publiskās un
autonomās institūcijas izpildes un uzraudzības jomās, ir minētas kā pozitīvi
soļi ar piebildi, ka rezultāti būs redzami īstenošanas posmā. Vairums
dalībvalstu, kuras saskaras ar būtiskām problēmām saistībā ar korupciju, ir
izveidojušas sarežģītas tiesiskās un institucionālās sistēmas, kā arī daudzas
mērķtiecīgas stratēģijas vai programmas. Tomēr nav garantijas, ka tās vien dos
taustāmus rezultātus. Savukārt citās dalībvalstīs, kurās nav attiecīga
regulējuma vai stratēģisko programmu, korupcija ir redzami samazināta,
pateicoties preventīvajām sistēmām, praksei, tradīcijām, kurās iesaistīti
publisko pakalpojumu sniedzēji un saņēmēji, vai, dažos gadījumos, augstiem
pārredzamības standartiem. Politiskā atbildība Krīzes
izprovocēti sociālie protesti ir bijuši vērsti ne vien pret ekonomisko un
sociālo politiku, bet arī pret politiskās elites integritāti un atbildību.
Augsta profila skandāli saistībā ar politiķu korupciju, publisko līdzekļu
piesavināšanos vai neētisku rīcību ir veicinājuši sabiedrības neapmierinātību
un neticību politiskajai sistēmai. Integritāte
politikā ir būtisks jautājums daudzās dalībvalstīs. Politisko partiju vai
centrālā vai vietējā līmeņa vēlēto asambleju rīcības kodeksi ir sastopami
gaužām reti. Ja šādi kodeksi ir, tajos bieži nav ietverti efektīvi uzraudzības
mehānismi vai skaidri noteikumi par sankciju piemērošanu, tādēļ atturoši sodi
tiek piemēroti reti. Dažos gadījumos nepietiekama atbildība ir radījusi
priekšstatu, ka politiskā elite ir tikpat kā nesodāma. Bažas dažās
dalībvalstīs ir saistītas ne vien ar pieaugošo sabiedrības neuzticību, bet arī
reputācijas apdraudējumu starptautiskā kontekstā. Tādēļ dalībvalstis cīņai pret
korupciju piešķir arvien lielāku prioritāti, izsludinot būtiskus veicamos
pasākumus vai radikālas reformas. Dažās
dalībvalstīs par būtisku problēmu tiek atzīta politizācija saistībā ar vidējā
līmeņa vadošo darbinieku un zemākā līmeņa darbinieku pieņemšanu darbā
publiskajā pārvaldē centrālā vai reģionālā/vietējā līmenī. Šāda prakse
palielina korupcijas iespējamību, rada interešu konflikta risku, vājina
kontroles mehānismu un ietekmē publiskās pārvaldes uzticamību kopumā. Vēlētām amatpersonām paredzētā atbildība par
koruptīviem nodarījumiem Pamatproblēma saistībā ar pretkorupcijas politiku
ir tā, ka trūkst ES līmenī saskaņotas definīcijas jēdzienam
"amatpersona", kas ietvertu vēlētas amatpersonas. Komisija
2012. gadā ir iesniegusi priekšlikumu direktīvai par Savienības finanšu
interešu aizsardzību pret krāpšanu un ar to saistītiem noziedzīgiem nodarījumiem,
izmantojot krimināltiesības[9],
kurā ir iekļauta civildienesta ierēdņa definīcija, kas ietver personas, kuras
ieņem amatu likumdevējā iestādē. Direktīvas priekšlikuma apspriešana Padomē[10]
un Eiropas Parlamentā[11]
liecina, ka netiek atbalstīta ierosinātā definīcija, kuras mērķis ir noteikt
kriminālatbildību par korupciju, ko veic vēlētas amatpersonas. Tomēr Komisija
uzskata, ka, lai panāktu kopīgu pieeju ES, ir nepieciešams precīzi saskaņot
vēlētu amatpersonu kriminālatbildību par koruptīviem noziedzīgiem nodarījumiem. Politisko partiju finansēšana Viens
no plašākiem kontekstuāliem jautājumiem, kuram, kā liecina pieredze, ir ietekme
uz korupciju, ir politisko partiju finansēšana. Dažās dalībvalstīs politiķi ir
nesen bijuši iesaistīti apjomīgās korupcijas lietās, kuras attiecas uz partiju
nelikumīgu finansēšanu. Vairākās dalībvalstīs tika minēta arī balsu pirkšana un
citi vēlētāju neatļautas ietekmēšanas veidi. GRECO
novērtējumiem par partiju finansēšanu ir bijusi acīmredzama ietekme uz
tiesiskās un, zināmā mērā, institucionālās sistēmas reformu šajā jomā. Ar
dažiem izņēmumiem vairums dalībvalstu ir nesen grozījušas savus tiesību aktus
par partiju finansēšanu un paaugstinājušas pārredzamības standartus, tostarp
attiecībā uz ziedojumiem. Divās dalībvalstīs nav ierobežojumu anonīmiem
ziedojumiem. Vienā no šīm dalībvalstīm nav obligāti jāpublisko politisko
partiju konti. Tomēr galvenās politiskās partijas noslēdza brīvprātīgu
vienošanos, lai panāktu finanšu pārredzamību. Turklāt ir paredzēts veikt
grozījumus tiesību aktos par partiju finansēšanu, lai panāktu atbilstību GRECO
ieteikumiem. Otra minētā dalībvalsts nav ziņojusi, ka plānotu turpmāk grozīt
savus tiesību aktus atbilstīgi GRECO ieteikumiem. Vēl viena dalībvalsts
ir nesen pārskatījusi savus tiesību aktus partiju finansēšanas jomā, tomēr
nepilnības saglabājas attiecībā uz ziedojumu maksimālo apmēru, valstij
piederošu uzņēmumu veiktas sponsorēšanas kārtību, pārraudzības mehānismiem un
sankciju piemērošanas pilnvarām. Labi regulēta un
pārredzama partiju finansēšanas sistēma – Somija Somija
2010. gadā grozīja Likumu par politiskajām partijām, ņemot vērā GRECO
ieteikumus. Iepriekš Somijā bija tikai ierobežota apjoma tiesiskais regulējums
par politisko partiju finansēšanu. Jaunā tiesiskā regulējuma mērķis ir panākt
kandidātu, kas balotējas vēlēšanās, politisko partiju, kā arī citu ar
politiskajām partijām saistītu subjektu finansējuma pārredzamību. Piemērojot,
kā paredzēts, likums būtiski palielinās politiskā finansējuma pārredzamību. Pēc
GRECO ieskatiem Somija var kalpot par iedvesmas avotu citām valstīm. Dažos gadījumos
politiskās partijas ir paaugstinājušas savus integritātes standartus un
piemērojušas sankcijas vai pat izslēgušas biedrus, kas ir iesaistīti korupcijas
skandālos. Vienā dalībvalstī tika atzīmēti būtiski sasniegumi parlamentārās
sistēmas pārredzamības un atbildības uzlabošanā. Tomēr pat valstīs, kurās ir
piemēri šādai politiskai atbildībai, rīcība integritātes jomā nav daļa no
vispārīgās prakses. Būtiski trūkumi
joprojām vērojami partiju finansējuma uzraudzībā. Vēl nav zināms, kāda būs
neseno tiesiskā regulējuma reformu ietekme. Bieži notiek tā, ka, novēršot kādu
tiesiskā regulējuma trūkumu (piemēram, attiecībā uz ziedojumu pārredzamību un
maksimālo apmēru), šķiet, ka rodas citi (piemēram, viegls aizdevumu režīms,
vairāku ziedojumu shēmas, nodibinājumu vai citu ar politiskajām partijām
saistītu subjektu nepietiekama uzraudzība, utt.). Proaktīva uzraudzība un
atturošas sankcijas par partiju nelikumīgu finansēšanu joprojām nav regulāra
prakse ES, un nepieciešami papildu pūliņi, lai nodrošinātu saskanīgu
īstenošanu. B. Kontroles
mehānismi un novēršana Novēršanas politikas
izmantošana Novēršanas
politika aptver daudz dažādu aspektu, tostarp precīzus ētikas noteikumus,
informētības uzlabošanas pasākumus, integritātes kultūras veidošanu dažādās
organizācijās, stingras nostājas veidošanu hierarhijā saistībā ar integritātes
jautājumiem, kā arī efektīvus iekšējās kontroles mehānismus, pārredzamību,
sabiedrību interesējošas informācijas vienkāršu pieejamību, efektīvas publisko
iestāžu snieguma izvērtēšanas sistēmas, utt. Attiecībā uz korupcijas novēršanu
dalībvalstu starpā ir būtiskas atšķirības. Dažās dalībvalstīs novēršanas
politikas īstenošana līdz šim bijusi fragmentāra un nav spējusi uzrādīt
pārliecinošus rezultātus. Citās efektīva novēršana ir veicinājusi iedibināto
"tīras valsts" reputāciju. Kaut arī pēdējās minētajās valstīs
korupcija netiek uzskatīta par būtisku problēmu, ir izveidotas aktīvas un
dinamiskas integritātes un novēršanas programmas, un tās par prioritāti atzīst
lielākā daļa centrālo un vietējo iestāžu. Vēl citās dalībvalstīs korupcija jau
ilgu laiku ir bijusi maznozīmīgāka problēma, tādēļ nav izvērsta aktīva rīcība,
lai veicinātu visaptverošas novēršanas darbības. Publiskā sektora integritātes aktīva veicināšana -
Nīderlande Nīderlandes
publiskajā pārvaldē tiek aktīvi veicināta integritāte, pārredzamība un
atbildība. Iekšlietu un karalistes iekšējo attiecību ministrijas izveidotais
Publiskā sektora integritātes veicināšanas birojs (BIOS) ir neatkarīgs
institūts, kas veicina integritātes politikas izstrādi un īstenošanu un sniedz
atbalstu publiskajam sektoram šajā jomā. Turklāt
Nīderlandes pilsētas un komūnas īsteno vietējo integritātes politiku, kā
rezultātā ir uzlabojusies integritātes pārkāpumu atklāšana (atklāto gadījumu
skaits ir palielinājies no 135 gadījumiem 2003. gadā līdz
301 gadījumam 2010. gadā). Pēdējo 20 gadu laikā vietējās
integritātes politikas ir izvērstas un ir kļuvušas par vietējās pašpārvaldes neatņemamu
sastāvdaļu. Ārējie un iekšējie kontroles mehānismi (atskaitot
tiesībaizsardzību) Kontroles
mehānismiem ir svarīga loma gan korupcijas novēršanā, gan tās atklāšanā
publiskās struktūrās. Dažās dalībvalstīs liels slogs gulstas uz
tiesībaizsardzības un prokuratūras struktūrām vai uz pretkorupcijas aģentūrām,
par kurām tiek uzskatīts, ka vienīgi tās ir atbildīgas par korupcijas problēmas
risināšanu valstī. Kaut arī šo institūciju darbība ir ārkārtīgi svarīga, dziļi
iesakņojušās korupcijas problēmu nevar risināt bez visaptverošas pieejas, kuras
mērķis ir stiprināt novēršanas un kontroles mehānismus visā publiskajā pārvaldē
centrālā un vietējā līmenī. Pretkorupcijas
reformu virzīšanā būtiska loma ir bijusi dažām revīzijas palātām. Dažās
dalībvalstīs Revīzijas palāta aktīvi ziņo citām attiecīgām iestādēm par
aizdomām par korupciju. Dažos gadījumos tā ir arī institūcija, kas ir atbildīga
par partiju un priekšvēlēšanu kampaņu finansēšanas pārbaudi. Tomēr tās
proaktivitātei nav atbilstošu efektīvu iekšējo un ārējo kontroles pasākumu reģionālā
un vietējā līmenī. Daudzās valstīs
iekšējā kontrole visā valstī (īpaši vietējā līmenī) ir vāja, un tai trūkst
koordinācijas. Nepieciešams pastiprināt šādu kontroli un to apvienot ar spēcīgu
novēršanas politiku, lai panāktu taustāmus un ilgtspējīgus rezultātus cīņā pret
korupciju. Aktīvu atklāšana Amatpersonu, kas
ieņem sensitīvus amatus, aktīvu atklāšana ir prakse, kas veicina amatpersonu
atbildības konsolidēšanu, nodrošina labāku pārredzamību un veicina potenciālo
materiālā stāvokļa nelikumīgas uzlabošanas, interešu konflikta, neatbilstību
gadījumu atklāšanu, kā arī potenciāli koruptīvas rīcības atklāšanu un
izmeklēšanu. Pieejas vēlētu
amatpersonu aktīvu atklāšanai ir dažādas, sākot no prasības atklāt būtisku
informācijas apjomu[12] līdz
ierobežotākas atklāšanas vai neatklāšanas politikai. Profesionālām amatpersonām
dažās nozarēs aktīvu atklāšana var būt veids, kā izvairīties no interešu
konflikta. Neraugoties uz šīm dažādajām pieejām, novērojama vispārēja nosliece
par labu stingrākām aktīvu atklāšanas prasībām amatpersonām. Dažas
dalībvalstis, kurās tradicionāli nav bijis aktīvu atklāšanas sistēmu, ir nesen
tādas ieviesušas vai paziņojušas, ka tās ieviesīs. Svarīgs aspekts
attiecas uz to pārbaudi. Dažās dalībvalstīs struktūrām, kas ir atbildīgas par
aktīvu atklāšanas uzraudzību, ir ierobežotas pilnvaras un rīki. Citās maz kas
liecina par šo noteikumu aktīvu īstenošanu vai izpildi. Dažās valstīs pārbaudes
sistēma ir sarežģīta un neērta, kas traucē tās efektivitātei. Dalībvalstu
starpā ir daži rūpīgas pārbaudes piemēri: šajās valstīs rūpīgas pārbaudes veic
specializētas neatkarīgas pretkorupcijas/integritātes aģentūras, kurām ir
vajadzīgās pilnvaras un rīki, lai pārbaudītu attiecīgo amatpersonu aktīvu
izcelsmi, izmantojot dažādas datubāzes (nodokļu pārvaldes, komercreģistra,
utt.), un konstatētu potenciāli kļūdainas deklarācijas. Noteikumi
par interešu konfliktu Interešu
konflikti atspoguļo situāciju, kurā amatpersonas rīkojas vai plāno rīkoties vai
rada iespaidu, ka rīkojas kādās personiskās interesēs.[13] Tādēļ interešu konflikta jautājums ir
iekļauts daudzu dažādu pretkorupcijas instrumentu un pārskata mehānismu
darbības jomā, tostarp saistībā ar ANO Pretkorupcijas konvenciju (UNCAC),
GRECO un ESAO. Interešu
konfliktam piemērojamais regulējums un sankcijas atšķiras starp ES
dalībvalstīm. Dažās dalībvalstīs ir īpašs tiesiskais regulējums, kas aptver
plašu vēlēto un iecelto amatpersonu loku, kā arī īpašas aģentūras, kuru
uzdevums ir veikt pārbaudes. Pārbaudes apmērs dalībvalstīs atšķiras – dažās ir
neatkarīgas aģentūras, kas uzrauga interešu konfliktu, taču to spējas aptvert
šīs situācijas visas valsts mērogā ir ierobežotas un pēcpasākumi to lēmumiem
nav pietiekami, citās ir ētikas komisija, kuras uzdevums ir veikt šādas
pārbaudes un atskaitīties par to parlamentam, parlamenta deputātu pārbaudes
dažos gadījumos veic parlamenta komisija vai, dažos citos gadījumos, komisija,
kuras uzdevums ir veikt interešu konflikta un aktīvu deklarāciju pārbaudes,
kaut arī to spējas un sankciju piemērošanas pilnvaras bieži ir ierobežotas.
Pārbaudes pēc būtības bieži ir formālas un lielākoties aprobežojas ar
administratīvām pārbaudēm. Uzraudzības spējas un rīki, kas nepieciešami, lai
veiktu būtiskas pārbaudes, bieži ir nepietiekami. Īpašas plaši
izplatītas grūtības rada tas, ka vēlētām amatpersonām ir piemērojamas nedaudzas
un vājas sankcijas. Attiecībā uz interešu konfliktu dažādu vēlētu asambleju
rīcības kodeksiem atturošas sankcijas parasti nav pievienotas. Šajā ziņā
partiju disciplīna un paškontrole var nebūt pietiekama. Turklāt to līgumu un
procedūru anulēšana, kas noslēgti vai pildīti interešu konflikta situācijās,
vai aplēstā kaitējuma piedziņa bieži tiek atstāta vispārējā civiltiesiskā
regulējuma ziņā un praksē netiek īstenota efektīvi. Interešu
konflikts lēmumu pieņemšanā, publisko līdzekļu sadalē un publiskajā iepirkumā,
īpaši vietējā līmenī, ir izplatīta parādība daudzās dalībvalstīs. Šajā ziņojumā
tiek analizēti īpašie problemātiskie jautājumi šajā sakarā reģionālā un vietējā
līmenī tajās dalībvalstīs, kurās šādas problēmas ir smagākas. Pastāv (reizēm
liela) atšķirība starp reģioniem un vietējām pašvaldībām, un šajā ziņā trūkst
saskaņotas pieejas minimuma standartu noteikšanai un informētības uzlabošanai.
ES dalībvalstīs par interešu konfliktu parasti netiek paredzēta kriminālatbildība.
Vienā dalībvalstī par interešu konfliktu ir paredzēta kriminālatbildība, tomēr
vēl nav apkopotas ziņas par sekmīgi veiktu saukšanu pie atbildības. Par dažiem
interešu konflikta veidiem kriminālatbildība tiek paredzēta arī vēl vienā
dalībvalstī (proti, nelikumīgas intereses darbībā, kuru amatpersonas pārvalda
vai pārrauga). Mūsdienu
sabiedrības pamatā ir darbaspēka mobilitāte starp publisko un privāto sektoru,
kas var dot būtisku ieguvumu gan publiskajam, gan privātajam sektoram. Tomēr tā
ietver potenciālu risku, ka bijušās amatpersonas izpauž informāciju, kuru
ieguvušas, pildot iepriekšējā amata pienākumus, un kuru nedrīkstētu izpaust, un
ka bijušie privātā sektora darbinieki stājas publiskā sektora amatos, kā
rezultātā rodas interešu konflikts attiecībā uz viņu iepriekšējiem darba
devējiem. Šai situācijai tiešā veidā pievēršas vien dažas dalībvalstis, un
īstenošana bieži notiek vāji. C. Represīvie
pasākumi Krimināltiesības Krimināltiesības
korupcijas jomā pamatā ir izstrādātas un atbilst Eiropas Padomes, ANO un ES
tiesību aktu standartiem. Viena dalībvalsts nav ratificējusi UNCAC.
Galvenais iemesls, kas liedz šai dalībvalstij konvenciju ratificēt, ir tas, ka
nav noteikta kriminālatbildība vēlētām amatpersonām par kukuļošanu. Dažas
dalībvalstis ir ieviesušas vai plāno ieviest būtiskas reformas krimināltiesību
un kriminālprocesuālo tiesību jomā. Kopējais mērķis ir padarīt procedūras
efektīvākas un ātrākas un nostiprināt pretkorupcijas rīkus (tostarp, labāk
definēt noziedzīgus nodarījumus, dažos gadījumos paredzēt bargākas sankcijas un
ātrāk izpildāmus noteikumus). Ņemot vērā to, cik grūti ir precīzi nošķirt
likumīgu rīcību no nelikumīgas, dažās dalībvalstīs joprojām ir šaura darbības
joma inkriminēšanai. Padomes
pamatlēmuma 2003/568/TI par korupcijas apkarošanu privātajā sektorā
transponēšanas kvalitāte nav vienmērīga.[14] Īpaši
trūkumi vērojami to noteikumu transponēšanā, kuri attiecas uz
kriminālatbildības noteikšanu par visiem kukuļdošanas un kukuļņemšanas
elementiem, kā arī par juridisko personu atbildību. Pat tajās dalībvalstīs,
kuras ir transponējušas pamatlēmumu, informācija par izpildi ir trūcīga. Pretkorupcijas aģentūru efektivitāte Tikai
pati dalībvalsts var izlemt, kādas institucionālās struktūras valsts kontekstā
ir nepieciešamas cīņai pret korupciju atkarībā no valstī vērojamās korupcijas
apmēra un būtības, konstitucionālās sistēmas un tiesiskā regulējuma,
tradīcijām, saiknes ar citām valsts politikas jomām, vispārējā institucionālā
satvara, utt. Dažās
dalībvalstīs ir centrālas pretkorupcijas aģentūras, kas apvieno novēršanas un
represīvos uzdevumus, bet citās ir īpaši novēršanai paredzētas pretkorupcijas
aģentūras, un dažām no minētajām aģentūrām ir pilnvaras pārbaudīt mantisko
stāvokli, interešu konfliktu, neatbilstības un dažos gadījumos partiju
finansēšanu. Dažās citās valstīs ir īpaši tiesībaizsardzības vai prokuratūras
dienesti korupcijas apkarošanai. Pašlaik jau tiek
plaši atzīts, ka specializētu pretkorupcijas aģentūru izveide neatkarīgi no tā,
vai to galvenā darbības joma ir novēršana vai represīvie pasākumi, vai abi, nav
panaceja. Rezultāti ir dažādi. Tomēr šajā ziņojumā iekļautā valstu analīze
liecina, ka dažas no šīm aģentūrām ir efektīvi veicinājušas pretkorupcijas
reformas savās valstīs. Dažu
pretkorupcijas aģentūru sasniegumi bijuši noturīgāki nekā citām aģentūrām.
Faktori, kas ietekmē to (īslaicīgās vai ilgtermiņa) sekmes, ietver neatkarības
garantijas un politisku neiejaukšanos, darbinieku atlasi un amata virzību,
balstoties uz sasniegumiem, daudzdisciplīnu sadarbību starp operatīvajām grupām
un ar citām iestādēm, ātru piekļuvi datubāzēm un izlūkdatiem un nepieciešamo
resursu un prasmju piešķiršanu. Šie elementi netiek saskanīgi apvienoti visās
dalībvalstīs. Labā prakse saistībā ar pretkorupcijas aģentūrām Slovēnijas
Korupcijas novēršanas komisija (CPC) ir
konsolidējusi savu lomu, cenšoties "ar pretkorupcijas pasākumiem
nodrošināt tiesiskumu", ko atzīst arī Slovēnijas Konstitucionālā tiesa.
Neraugoties uz ierobežotajiem resursiem, CPC veikums ir ievērojams – katru gadu
tiek veiktas vairāk nekā 1000 izskatīšanas un izmeklēšanas. Tā ir
pārbaudījusi visu lielāko politisko partiju līderu aktīvus un intereses, nesen
atklājot tiesību aktu pārkāpumus saistībā ar aktīvu atklāšanu un svarīgu
politisku figūru, iespējams, neskaidras izcelsmes mantu. Rumānijas Valsts pretkorupcijas
direktorāts (DNA), kas ir īpašs prokuratūras birojs vidēja
un liela apmēra korupcijas apkarošanai, ir veicis ievērojamu apjomu neatkarīgu
izmeklēšanu un kriminālvajāšanu saistībā ar apgalvojumiem par korupciju augstākajā
līmenī politikā, tiesu sistēmā un citās jomās, piemēram, nodokļu pārvaldē,
muitā, enerģētikas, transporta, būvniecības, veselības aprūpes u.c. nozarēs.
Pēdējo septiņu gadu laikā DNA ir izvirzījusi apsūdzības 4700 personām.
90,25 % no tā apsūdzībām ir apstiprinātas tiesas galīgajos nolēmumos. Ar
galīgajiem tiesas spriedumiem tika notiesātas gandrīz 1500 personas, no
kurām gandrīz puse ieņēma ļoti augstu amatu. Šo sasniegumu pamatā ir DNA
struktūra, kas līdztekus prokuroriem, kuri vada un pārrauga izmeklēšanas,
ietver arī kriminālpolicijas, kā arī ekonomikas, finanšu un IT ekspertus. Latvijas Korupcijas novēršanas un
apkarošanas birojs (KNAB) ir ieguvis
stabilu reputāciju Latvijā un aiz tās robežām. Tas apvieno uzdevumus saistībā
ar novēršanu, izmeklēšanu un izglītību, tostarp tas veic partiju finansēšanas
kontroli. KNAB darbojas arī kā pirmstiesas izmeklēšanas struktūra, kurai ir
tradicionālās policijas pilnvaras un piekļuve banku un nodokļu datubāzēm. Nesen
Birojs piedzīvoja iekšējas nestabilitātes posmu. Horvātijas Korupcijas un organizētās
noziedzības apkarošanas birojs, kas pievienots Valsts ģenerālprokurora birojam
(USKOK) ir veicis ievērojamu apjomu proaktīvu izmeklēšanu
un sekmīgu kriminālvajāšanu, tostarp konkrētās lietās, kurās bija iesaistītas
augsta līmeņa vēlētas un ieceltas amatpersonas. Spānijas centrālā pretkorupcijas
prokuratūra ir guvusi stabilus panākumus izmeklēšanā un
kriminālvajāšanā, tostarp augsta līmeņa lietās saistībā ar apgalvojumiem par
sarežģītām partiju nelikumīgas finansēšanas shēmām. Katalonijas krāpšanas
apkarošanas birojs, kas ir reģionāla pretkorupcijas aģentūra, kura
specializējusies korupcijas un krāpšanas novēršanā un izmeklēšanā, ir vienīgā
šāda veida iestāde Spānijā. Tā mērķis ir novērst un izmeklēt publisko līdzekļu
piesavināšanos, un tam ir uzticēts arī sniegt norādījumus citām vienībām. Dažās
dalībvalstīs pretkorupcijas aģentūras, kas veic izmeklēšanas pret politiķiem,
vēlāk saskaras ar tiešu vai netiešu spiedienu. Šāds spiediens var būt publiski
paziņojumi vai citāda aģentūras vadības likumības vai institucionālo pilnvaru
un kompetences apšaubīšana. Svarīgi, lai būtu garantijas, kas nepieciešamas,
lai šīs pretkorupcijas aģentūras varētu turpināt pildīt savus uzdevumus,
nesaskaroties ar nepamatotu spiedienu. Tiesībaizsardzības, prokuratūras un tiesu iestāžu
spējas Tiesībaizsardzības
un prokuratūras iestāžu efektivitāte korupcijas izmeklēšanā ES
dalībvalstu starpā krietni atšķiras. To efektivitātes izvērtēšanā vērā ņemtie
faktori ietver korupcijas lēsto apmēru un būtību, ar kādu tām jāsaskaras,
samēru ar novēršanas pasākumiem, politisko gribu atbalstīt to neatkarību, to
rīcībā esošās spējas un resursus, potenciālos šķēršļus izmeklēšanai, tiesu
iestāžu efektivitāti, jo īpaši to neatkarību, utt. Novērtējumu veikt ir grūti,
jo korupcijas noziegumu statistika vairumā dalībvalstu nav konsekventa. Tikpat
kā nav aktuālas precīzas konsolidētas statistikas par visiem korupcijas lietu
procesuālajiem posmiem. Lai
efektīvi vērstos pret korupciju, ar represīviem pasākumiem vien nepietiek.
Tomēr tiesu sistēmas spējai piemērot atturošas kriminālsankcijas ir būtiska
atturoša loma, un tā ir skaidra zīme, ka korupcija netiek pieciesta. Dažas
dalībvalstis liek īpašu uzsvaru uz represīvo aspektu, un tiesībaizsardzība
kļūst par redzamāko pretkorupcijas pasākumu izpausmi. Teicamus rezultātus var
vērot arī dalībvalstīs, kurās prokuratūra kopumā (ietverot ne tikai dienestus,
kas specializējušies korupcijā) ir efektīva. Dažās citās dalībvalstīs saukšana
pie atbildības ir sekmīga pārāk maz gadījumos vai arī izmeklēšanas ir
ilgstošas. Tiesu
sistēmas neatkarība ir pretkorupcijas politikas būtisks elements, raugoties no
tiesību sistēmas spējas efektīvi risināt korupcijas, tostarp augsta līmeņa
korupcijas, lietas, kā arī no integritātes standartiem pašā tiesību sistēmā.
Efektīvi neatkarības aizsardzības pasākumi un augsti ētikas standarti tiesu
iestāžu sistēmā ir būtiski, lai nodrošinātu nepieciešamo satvaru efektīvai
tiesu sistēmai, kas korupcijas lietās tiesu spriež objektīvi un taisnīgi bez
nepamatotas iejaukšanās. Tiesībaizsardzības un prokuratūras iestāžu neatkarība
ir norādīta kā problēma dažās dalībvalstīs. Nespriežot par vispārējo
institucionālo struktūru, kas atspoguļo katras dalībvalsts konstitucionālo,
tiesisko un kultūras vidi un uz ko attiecas atsevišķi mehānismi un procedūras
ES līmenī – īpaši Eiropas Savienības rezultātu apkopojums tiesiskuma jomā un
tiesiskuma satvars, ko savā runā par stāvokli Savienībā 2012. un
2013. gadā izsludināja un izklāstīja Komisijas priekšsēdētājs Barrozu –,
dažos gadījumos ir paustas īpašas bažas par politisku iejaukšanos prokuratūras
dienestu un tiesu darbā korupcijas lietās. Kā piemērus var minēt procedūru
nepārredzamu vai diskrecionāru piemērošanu vadošo prokuroru, kuri strādā ar
korupcijas lietām, iecelšanā, amata virzībā vai atstādināšanā no amata, kā arī
pretkorupcijas iestāžu vai to vadītāju atlaišanu vai mēģinājumus tos
diskreditēt bez acīmredzama objektīva iemesla. Citos gadījumos pretkorupcijas
tiesībaizsardzības aģentūras ir saskārušās ar to, ka to pārvaldībā un darbībā
iejaucas politiskas personas. Dažu pretkorupcijas institūciju plašajām
pilnvarām ne vienmēr atbilst attiecīga atbildība, tādēļ var rasties iespaids,
ka tās varētu izvairīties no augsta profila lietām vai izmantot pretrunīgas
izmeklēšanas metodes. Nav
vienotu standartu, ko varētu uzskatīt par modeli tiesībaizsardzības vai
prokuratūras dienestu vadītāju iecelšanas vai atstādināšanas no amata
procedūrām. Šādi lēmumi vairumā dalībvalstu ir valdības ziņā kā politiskās
atbildības izpausme un atspoguļo tiesībaizsardzības un prokuratūras vietu
izpildvarā. Neraugoties uz to, kāda procedūra tiek izmantota, procesam jābūt
ticamam un balstītam uz sasniegumiem, lai nepieļautu, ka rodas iespaids par
politisku ietekmi, un lai policija un prokuratūra varētu izmeklēt korupciju
ikreiz, kad to atklāj. Kā
trūkums dažās dalībvalstīs tika norādīts arī efektīvas koordinācijas trūkums
starp tiesībaizsardzības un pretkorupcijas aģentūrām. Dažu
valstu analīzē tiek uzsvērtas bažas par tiesu iestāžu integritāti darbā
ar korupcijas lietām un bažas par to neatkarību vai integritāti, par ko liecina
to korupcijas lietu apmērs un būtība, kurās iesaistīti tiesneši vai prokurori.
Vienā dalībvalstī izveidotā specializētā pretkorupcijas tiesa ir saskārusies ar
būtiskām problēmām (un pat uz laiku pārtraukusi darbību), kas ietekmēja tās
stabilitāti un spējas uzrādīt pārliecinošu sniegumu. Šķiet,
ka vairākās dalībvalstīs trūkst tiesu iestāžu apņēmības un spējas risināt
sarežģītas vai sensitīvas korupcijas lietas. Dažās dalībvalstīs pastāv risks,
ka korupcijas lietās var iestāties noilgums, jo tiesu procedūras izrādās
pārlieku ilgas un sarežģītas. Ir situācijas, kurās veids, kā praksē piemēro
procesuālos noteikumus, rada būtiskus kavējumus, kuru mērķis dažos gadījumos ir
izvairīties no tiesas procesa pabeigšanas. Vairākās
dalībvalstīs tika uzsvērts arī tas, ka notiesājošiem spriedumiem ir ierobežota
atturošā ietekme, jo bieži sankcijas par korupciju tiek atliktas vai ir vājas.
Tomēr citos gadījumos tiesas nesen ir pieņēmušas atturošus spriedumus,
piemērojot brīvības atņemšanas sodus par korupciju. Vienā
dalībvalstī izmeklēšanas tiesu loma ir novērtēta kā izšķiroša likumdošanas un
institucionālo reformu virzībā attiecībā uz korupcijas lietām, bet analīze arī
izvirzīja jautājumu par to procesu ilgumu un faktisko ietekmi uz saukšanu pie
atbildības. Jāatzīmē, ka procesuālie trūkumi dažās valstīs
bieži var traucēt veikt izmeklēšanu korupcijas lietās. Kā piemērus var minēt
pārmērīgus vai neskaidrus noteikumus par imunitātes atcelšanu vai to kļūdainu
piemērošanu un noilguma termiņus, kas liedz pabeigt sarežģītas lietas, īpaši
apvienojumā ar ilgām procedūrām vai neelastīgiem noteikumiem par piekļuvi banku
informācijai, kas kavē finanšu izmeklēšanas un pārrobežu sadarbību. D. Īpašas
riska jomas Sīkā korupcija Sīkā
korupcija joprojām ir izplatīta problēma tikai dažās dalībvalstīs. Šajās
valstīs daudzās pretkorupcijas iniciatīvas nav spējušas vērsties pret sīko
korupciju. Vairākas dalībvalstis, kurās pirms desmitiem gadu sīkā korupcija ir
tikusi uzskatīta par pastāvīgu problēmu, ir spējušas panākt progresu šajā jomā,
kā liecina apsekojums par tiešo pieredzi ar korupciju, kas atklāj pozitīvas
tendences un reizēm pat ievieto šīs valstis virs ES vidējā līmeņa šajā ziņā.
Neraugoties uz daudzsološo virzību uz sīkās korupcijas samazināšanos kopumā,
vairākas dalībvalstis joprojām cīnās ar risku veicinošiem apstākļiem veselības
aprūpes nozarē, kur joprojām saglabājas stimuli neoficiāli maksāt par atšķirīgu
aprūpi. Korupcijas riski reģionālā un vietējā līmenī Konstatēts,
ka korupcijas riski ir lielāki reģionālā un vietējā līmenī, kur kontroles un
līdzsvara mehānismi un iekšējā kontrole parasti ir vājāka nekā centrālā līmenī.
Dažu dalībvalstu iekšienē ir vērojamas būtiskas atšķirības attiecībā uz labu
pārvaldību un pretkorupcijas politikas efektivitāti.[15] Daudzās
dalībvalstīs reģionālās vai vietējās pašpārvaldes (kas arī pārvalda ievērojamus
resursus) plašajai rīcības brīvībai neatbilst pienācīgs atbildības līmenis un
kontroles mehānismi. Interešu konflikts īpašas problēmas rada vietējā līmenī.
Nepieciešami lielāki pūliņi, lai izplatītu labo praksi, ko piemēro dažas
reģionālās vai vietējās pārvaldes, un radītu līdzvērtīgus noteikumus gan
vēlētām, gan ieceltām amatpersonām vietējā līmenī, īpaši attiecībā uz
pārredzamības standartiem, aktīvu atklāšanu, interešu konfliktu novēršanu un
sankciju piemērošanu par tiem, kā arī publisko izdevumu kontroli. Pozitīvi
ir tas, ka vietējā vai reģionālā līmenī ir novērojama efektīva novēršanas
prakse. Vienā dalībvalstī tika izveidots tīkls, kurā darbojas vairāk nekā
200 reģionālās, municipālās un provinces pārvaldes, kopīgi strādājot pie
tā, lai novērstu korupciju un mafijas iefiltrēšanos publiskās struktūrās. Atsevišķas neaizsargātās nozares Dažās
dalībvalstīs analīze izcēla dažas nozares, kuras šķiet īpaši neaizsargātas pret
korupciju un kurās nepieciešama mērķtiecīga rīcība. Pilsētu
attīstība un būvniecība ir nozares, kurās neaizsargātība pret
korupciju ir īpaši liela visā ES. Ziņojumā tās tiek noteiktas kā īpaši
pakļautas korupcijai dažās dalībvalstīs, kurās pēdējos gados ir veikta
izmeklēšana un saukšana pie atbildības daudzās korupcijas lietās. Reaģējot uz
riskiem šajā nozarē, viena dalībvalsts ir izveidojusi īpašu prokuratūras
dienestu vides un pilsētu plānošanas noziegumu apkarošanai, aptverot plašu
noziedzīgu nodarījumu loku, tostarp korupciju. Vides plānošana tika
atzīta par nozari, kas ir neaizsargāta pret korupciju vienā dalībvalstī, kur
saistībā ar plānošanas atļauju piešķiršanu, īpaši liela apmēra projektiem, ir
izskanējuši apgalvojumi par korupciju un partiju nelikumīgu finansēšanu. Veselības
aprūpe –
vēl viena nozare, kurā neaizsargātība pret korupciju vērojama plašā mērogā,
īpaši attiecībā uz iepirkumu un farmācijas nozari – ir sīkāk novērtēta vairākās
dalībvalstīs. Šīs valstis pašlaik izstrādā stratēģijas un reformas, lai vērstos
pret korupciju veselības aprūpē. Tomēr taustāmu rezultātu vēl ir maz.
Neoficiāli maksājumi un korupcija publiskajā iepirkumā un farmācijas nozarē
joprojām rada bažas. Mērķtiecīgi
stratēģiski jāvēršas pret korupciju nodokļu pārvaldē, kas tika atzīta
par būtisku problēmu vienā dalībvalstī. Kopumā
ņemot, vairumam minēto dalībvalstu trūkst saskanīgu riska novērtēšanas
mehānismu vai nozares stratēģiju cīņai pret korupciju neaizsargātajās nozarēs. Finanšu nozares integritāte un pārredzamība Finanšu
krīzes sakarā bieži ir minēta nepieciešamība stiprināt integritātes un
pārredzamības standartus finanšu nozarē. Šajā ziņojumā šādi jautājumi minēti
attiecībā uz vairākām dalībvalstīm. Eiropas
Padomes Parlamentārās asamblejas ziņojumā "lielās korupcijas lietas"
ir sasaistītas ar izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, izmantojot ārzonas
uzņēmumus un nodokļu oāzes.[16]
Ziņojums atsaucas uz Pasaules Bankas un UNODC nozagto līdzekļu atguves
iniciatīvu[17], kurā
tika analizētas 150 lielas korupcijas lietas un konstatēta tieša saikne
starp liela apmēra korupciju, kurā iesaistītas augsta līmeņa amatpersonas, un
nozagto līdzekļu slēpšanu, izmantojot nepārredzamas fiktīvās sabiedrības,
nodibinājumus un trastus. Turklāt tajā tika norādīti šķēršļi izmeklēšanai un
nozagto līdzekļu izsekošanai, ko rada piekļuves trūkums informācijai par
faktiskajiem īpašniekiem un sarežģītu daudzjurisdikciju korporatīvo struktūru
izmantošana. Minētajā
Parlamentārās asamblejas ziņojumā viena dalībvalsts tika minēta to Eiropas
Padomes locekļu vidū, kuru teritorijā ir izvietoti vairāk vai mazāk apšaubāmi
ārzonas sistēmas finansiāli un juridiski veidojumi vai kuras pieļauj to
klātbūtni. Nesen attiecīgā dalībvalsts paziņoja, ka plāno pārskatīt savu
tiesisko regulējumu par piekļuvi banku informācijai. Citā
dalībvalstī nesenās pretrunas saistībā ar finanšu nozari, tostarp lielajām
bankām, attiecībā uz tādiem jautājumiem kā procentu likmju fiksēšana,
bezatbildīga un spekulatīva aizdevumu sniegšana un pienācīgas pārbaudes
neveikšana radīja bažas par regulējumu un esošo noteikumu izpildi. Tika plaši
apspriesta arī banku loma nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas veicināšanā
vai pieļaušanā. Paredzams, ka plāni veidot publiski pieejamu reģistrēto
uzņēmumu īpašnieku reģistru uzlabos pārredzamību. Vēl
cita dalībvalsts ir apņēmusies stiprināt savu banku pārraudzību un regulējumu,
kā arī aizsardzības pasākumus pret nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu. Ārvalstu kukuļošana Dalībvalstis,
kas efektīvi vēršas pret korupciju savā valstī, bieži saskaras ar problēmām
saistībā ar savu uzņēmumu rīcību ārvalstīs, īpaši valstīs, kur koruptīvas
darbības ir plaši izplatītas. ESAO veic stingru uzraudzību šajā jomā, savos
regulārajos izvērtējumos izceļot gan labos, gan mazāk apmierinošos noteikumu
izpildes rezultātus. Vairākās dalībvalstīs ir labas prakses piemēri gan
attiecībā uz sekmīgi veiktas saukšanas pie atbildības būtisko apmēru un
sankciju augsto līmeni, par prioritāti nosakot ārvalstu kukuļošanas lietas, gan
attiecībā uz nesen pieņemtu visaptverošu tiesību aktu kukuļošanas jomā, ar kuru
tiek stiprināti tiesiskie un procesuālie rīki korupcijas, īpaši ārvalstu
kukuļošanas novēršanai un saukšanai pie atbildības par to. Pareizs tiesiskais satvars, lai
vērstos pret iekšzemes un ārvalstu kukuļošanu – Apvienotās Karalistes Likums
par kukuļošanu (Bribery Act) Pateicoties 2010. gada Likumam par
kukuļošanu, kurš stājās spēkā 2011. gada 1. jūlijā, Apvienotajai
Karalistei pašlaik ir vieni no stingrākajiem noteikumiem pasaulē cīņai pret kukuļošanu.
Minētais likums ne vien paredz kriminālatbildību par kukuļdošanu un
kukuļņemšanu un ārvalstu amatpersonu piekukuļošanu, bet arī paredz
kriminālatbildību komerciālām organizācijām, kuras nenovērš kukuļošanu, kas
izdarīta to vārdā. Noteikumi par ekstrateritoriālu jurisdikciju ļauj Liela
apmēra krāpšanas birojam (SFO) saukt pie atbildības jebkuru uzņēmumu vai
asociētu personu, kurai ir klātbūtne Apvienotajā Karalistē, pat tad, ja
uzņēmums ir bāzēts ārvalstīs. Komerciālās organizācijas tiek atbrīvotas no
kriminālatbildības, ja tām bija atbilstīgas procedūras kukuļošanas novēršanai. Pievienotajos SFO Norādījumos
komerciālām organizācijām (GCO) tiek veicināta izpratne par jauno tiesisko
regulējumu un sniegti praktiski norādījumi uzņēmumiem (tostarp, izmantojot
gadījumu izpēti) par likumā paredzētajiem to pienākumiem novērst vai atklāt
kukuļošanu. Saskaņā ar iepriekšēju ESAO ieteikumu GCO skaidri norāda, ka
veicināšanas maksājumi ir uzskatāmi par nelikumīgiem kukuļiem, un sniedz
uzņēmumiem kritērijus, kā atšķirt devīgumu no slēpta kukuļošanas veida. SFO ir plašas pilnvaras veikt
izmeklēšanu un saukt pie atbildības saistībā ar liela apmēra un sarežģītu
krāpšanu, tostarp korupciju. Noteiktos apstākļos SFO var izskatīt līdzekļu
piedziņas rīkojumus civilprocesos un izlīgumus saskaņā ar iepriekšējām
pamatnostādnēm. ESAO
ir kritizējusi citas dalībvalstis par to, ka saukšana pie atbildības ārvalstu
kukuļošanas lietās tiek veikta nepietiekami vai netiek veikta vispār, ņemot
vērā korupcijas riskus, ar kādiem to uzņēmumiem jāsaskaras ārvalstīs. Valstij piederoši uzņēmumi Dažās
dalībvalstīs vērojamas nepilnības saistībā ar valstij piederošu uzņēmumu
pārraudzību, jo tiesību akti ir neskaidri un politizēšana traucē iecelt amatos,
balstoties uz kandidāta sasniegumiem un ievērojot sabiedrības intereses.
Turklāt pretkorupcijas aizsardzības pasākumi vai mehānismi interešu konflikta
novēršanai un sankciju piemērošanai par to ir nepietiekami. Slikti pārredzama
ir šo uzņēmumu veiktā līdzekļu piešķiršana un, dažos gadījumos, pakalpojumu
pirkšana. Nesenās izmeklēšanas par iespējamu līdzekļu piesavināšanos,
koruptīvām darbībām un nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu saistībā ar
valstij piederošiem uzņēmumiem norāda, ka šajā jomā pastāv liels korupcijas
risks, kā arī kontrole un novēršana ir vāja. Attiecībā
uz dažām dalībvalstīm ziņojumā ir izcelta nepieciešamība uzlabot paātrināto
privatizācijas procesu pārredzamību, kuri var radīt korupcijas risku, un
efektivizēt to pārbaudes. Saiknes starp korupciju un organizēto noziedzību Dalībvalstīs,
kur organizētā noziedzība rada būtiskas problēmas, korupcija bieži tiek
izmantota kā veicinošs faktors. Vienā dalībvalstī vairākas lietas par iespējamu
partiju nelikumīgu finansēšanu centrālā vai reģionālā līmenī bija saistītas arī
ar organizētās noziedzības grupējumiem. Šajās dalībvalstīs bažas joprojām rada
saiknes starp organizētās noziedzības grupējumiem, uzņēmumiem un politiķiem,
īpaši reģionālā un vietējā līmenī un publiskā iepirkuma, būvniecības,
uzturēšanas pakalpojumu, atkritumu apsaimniekošanas un citās nozarēs. Pētījumi
liecina, ka citā dalībvalstī organizētajai noziedzība ir ietekme visos līmeņos,
tostarp politikā. Šeit politiskā korupcija bieži tiek uzskatīta par līdzekli,
kā tieši vai netieši piekļūt varai; tika atzīts, ka šajā valstī ir augstākais
ēnu ekonomikas līmenis ES dalībvalstu vidū. Kopumā korupcija joprojām ir
būtisks apdraudējums, jo tā rada iespēju organizētās noziedzības grupējumiem
iefiltrēties publiskajā un privātajā sektorā, kā konstatēts ES Smagās un
organizētās noziedzības draudu novērtējumā, kuru 2013. gadā veica
Eiropols. E. Konteksta
jautājumi Ir vairāki konteksta jautājumi, kas, lai arī
paši par sevi nav saistīti ar korupciju, var ietekmēt apmēru, kādā vide ir
pakļauta korupcijai. Efektīva politika šajās jomās var veicināt korupcijas
iespēju samazināšanu. Pārredzamības politika un informācijas brīvība Atklātība un
pārredzamība var būt korupciju atturošs faktors, un tās var palīdzēt atklāt
pārkāpumus, kad tie notiek. Lai arī vairumam dalībvalstu šajā jomā ir
atbilstīgi tiesību akti un dažas pašlaik pieņem likumus, pārredzamības
standartu īstenošana ir nevienmērīga. Viena dalībvalsts ir izstrādājusi
tiešsaistes lietotni, kas sniedz pārskatu par visiem publiskā sektora
izdevumiem par precēm un pakalpojumiem (skatīt arī nodaļu par publisko
iepirkumu) Tā arī sniedz sīkāku informāciju par visu valstij piederošu un
valsts kontrolētu uzņēmumu valdēm un uzraudzības padomēm un to gada pārskatiem. Efektīva
pretkorupcijas politika dažās dalībvalstīs daļēji izriet no atklātuma, pārredzamības
un dokumentu atklāšanas tradīcijām. Virzība uz lēmumu pieņemšanas pārredzamību
publiskajā pārvaldē– Grieķija 2010. gadā
pieņemtais likums[18]
uzliek visām publiskajām iestādēm pienākumu tiešsaistē publicēt lēmumus,
tostarp saistībā ar publisko iepirkumu. Sākot no 2010. gada 1. oktobra visām
publiskajām iestādēm, regulatīvajām aģentūrām un pašvaldībām ir pienākums visus
savus lēmumus augšupielādēt internetā, izmantojot Clarity programmu (diavgeia –
διαύγεια).[19]
Publisku subjektu lēmumus nevar īstenot, ja tie nav augšupielādēti Clarity
tīmekļa vietnēs. Šis pienākums neattiecas vienīgi uz lēmumiem, kuros ir
iekļauti sensitīvi personas dati un/vai informācija par valsts drošību. Katrs
dokuments tiek digitāli parakstīts, un tam automātiski tiek piešķirts unikāls numurs. Ja ir atšķirības starp tekstu, kas publicēts
Valdības Vēstnesī, un tekstu, kas publicēts Clarity tīmekļa vietnēs, prevalē
pēdējais. Publicēti tiek arī noslēgtie publiskā iepirkuma līgumi. Ziņotāju aizsardzība Atbilstīgs
ziņošanas mehānisms, kurā ir kodificēti publiskās pārvaldes procesi, lai radītu
oficiālus kanālus ziņošanai par aizdomām par pārkāpumiem vai pat nelikumīgu
rīcību, var palīdzēt pārvarēt atklāšanas problēmas, kas vērojamas saistībā ar
korupciju (kā arī citām jomām). Tomēr ziņošana nav vienkārša, ņemot vērā
vispārējo nevēlēšanos ziņot par šādu rīcību pašu organizācijā un bailes no
atriebības. Šajā sakarā būtiska ir integritātes kultūras veidošana katrā
organizācijā, izpratnes vairošana un efektīvu aizsardzības mehānismu izveide,
kas sniedz pārliecību potenciālajiem ziņotājiem.[20] Lobēšanas pārredzamība Sarežģītajā
publiskās politikas veidošanas vidē vēlams, lai publiskā pārvalde regulāri
risinātu dialogu ar ārējām ieinteresētajām personām. Visām ieinteresētajām
personām būtu jābūt iespējai paust savu viedokli, bet tas būtu jādara
pārredzamā veidā. Tā kā lobēšanas pasākumi var radīt korupcijas un regulatīvās
kontroles pārņemšanas risku, vēlams, lai būtu mehānismi šādu pasākumu
regulēšanai vai nu ar tiesību aktiem vai lobētāju brīvprātīgu reģistrēšanos. Šādi
mehānismi var palīdzēt radīt gan skaidrību, gan pārredzamību publisko iestāžu
un ārējo ieinteresēto personu attiecībās. Tādējādi tie var palīdzēt mazināt
korupcijas risku. Līdz šim šī joma ir izvērsta samērā nedaudzās dalībvalstīs,
lai gan vēl dažās dalībvalstīs tiek gatavoti tiesību akti vai noteikumi un tiek
apspriesta iespēja ieviest jaunus mehānismus. IV. Publiskais
iepirkums A.
ES
satvara vispārējs pārskats Publiskā
iepirkuma tirgus apmērs ES Publiskais
iepirkums ir būtisks elements ES valstu ekonomikā. Publiskās iestādes un
subjekti, kuru preču, būvdarbu un pakalpojumu iepirkumu regulē publiskās
tiesības, katru gadu iztērē apmēram vienu piektdaļu ES IKP.[21] Aptuveni 20 % no šīs kopējās summas
attiecas uz publisko iepirkumu, kas pārsniedz noteiktās maksimālās summas, virs
kurām jāpiemēro ES iepirkuma noteikumi. Komisija ir aplēsusi, ka
2011. gadā to konkursu kopējā vērtība, kuri pārsniedza minēto ES
maksimumu, bija aptuveni 425 miljardi euro.[22] Pretkorupcijas
politikas nozīme saistībā ar publisko iepirkumu Ņemot
vērā radīto finanšu plūsmu un vairākus citus faktorus, publiskais iepirkums ir
joma, kas ir pakļauta koruptīvām darbībām. Kā liecina 2008. gada pētījums
par publisko iepirkumu un korupciju, koruptīvu darbību rezultātā līguma
izmaksas var pieaugt par 20-25 %, bet dažos gadījumos pat par 50 % no
tā kopējām izmaksām.[23] Kā ESAO
norādījusi savos Integritātes principos publiskā iepirkuma jomā, "publiskā
iepirkuma vāja pārvaldība traucē tirgus konkurencei un palielina cenu, kādu
pārvalde maksā par precēm un pakalpojumiem, bet tas tieši ietekmē publiskos
izdevumus un līdz ar to nodokļu maksātāju resursus. Iesaistītās finansiālās
intereses un ciešā saistība starp publisko un privāto sektoru padara publisko
iepirkumu par būtisku riska jomu. […]"[24] 2013. gada
pētījumā par korupcijas konstatēšanu un samazināšanu publiskā iepirkuma jomā ES
tika secināts, ka 2010. gadā korupcijas radītās vispārējās tiešās izmaksas
publiskā iepirkuma jomā tikvien kā piecās nozarēs (t.i., autoceļi un dzelzceļi;
ūdens un atkritumu apsaimniekošana; pilsētu/komunālā būvniecība; apmācība;
pētniecība un izstrāde) astoņās dalībvalstīs[25]
bija robežās no 1,4 miljardiem euro līdz 2,2 miljardiem euro.[26] Šā
ziņojuma atsevišķajos valstu novērtējumos publiskais iepirkums ir norādīts kā
viena no jomām, kas ir visneaizsargātākā pret korupciju, par ko liecina arī
vairākas augsta līmeņa korupcijas lietas, kurās iesaistīta viena vai vairākas
valstis. Ņemot vērā to, ka korupcijas riska līmenis publiskā iepirkuma procesā
ir diezgan augsts, pretkorupcijas un pretkrāpšanas aizsardzības pasākumi
publiskā iepirkuma jomā ir prioritārs jautājums gan ES dalībvalstīm, gan ES
iestādēm.[27] Vājās
vietas korupcijas novēršanā un represīvajos pasākumos publiskā iepirkuma jomā
negatīvi ietekmē valsts un ES līdzekļu pārvaldību. Pašreizējais
ES tiesiskais regulējums ES publiskā iepirkuma jomas tiesību aktu (t.i.,
Publiskā iepirkuma direktīvas, Komunālo pakalpojumu direktīvas, direktīvas par
iepirkumu aizsardzības un drošības nozarē un direktīvas par tiesisko
aizsardzību)[28]
galvenais mērķis ir nodrošināt, ka tiek ievēroti Līgumā par Eiropas Savienības
darbību noteiktie principi un jo īpaši preču aprites brīvības, brīvības veikt
uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības principi, kā arī citi no tiem
izrietošie principi. Publiskā iepirkuma tiesību aktu mērķis ir nodrošināt, ka
iepirkuma tirgi tiek uzturēti atvērti visā Savienībā, lai veicinātu līdzekļu
visefektīvāko izmantošanu, tādējādi veicinot taisnīgu, vienotu un pārredzamu
platformu publiskiem izdevumiem. Tam var būt arī pozitīva ietekme uz ES
vispārējo pretkorupcijas politiku, kurā pārredzamībai un godīgai konkurencei ir
svarīga nozīme koruptīvas rīcības novēršanā. Publiskā
iepirkuma tiesību akti arī ietver noteikumus, kas tiešāk attiecas uz
pretkorupcijas politiku, piemēram, tādu subjektu izslēgšana no konkursa
procesa, pret kuriem ir pieņemts galīgs tiesas nolēmums par apsūdzībām
korupcijā, sīki izstrādāti noteikumi par dažādu iepirkuma posmu publiskošanu un
pārredzamību, tiesiskās aizsardzības minimuma standarti, īpaši noteikumi par
nepamatoti lētiem piedāvājumiem, kā arī noteikumi, kas paredz konkrētas
prasības līgumu grozīšanai. Uz būvdarbu koncesiju piešķiršanu pašlaik
attiecas ierobežots skaits sekundāru tiesību aktu noteikumu[29], savukārt
pakalpojumu koncesijas pašlaik aptver vienīgi Līguma par Eiropas Savienības
darbību vispārīgie principi. Dažās
dalībvalstīs ir īpašas tiesību normas attiecībā uz rīcību saistībā ar korupciju
publiskā iepirkuma jomā, vai arī tās piemēro īpašus pasākumus, kuru mērķis ir
samazināt korupcijas risku, kā izklāstīts turpmāk. Tomēr vairums dalībvalstu
rīcību pret korupciju publiskā iepirkuma jomā regulē ar vispārējiem tiesību
aktiem korupcijas jomā. Tenders
Electronic Daily (TED) datubāze, kas ir tiešsaistes versija Eiropas
Savienības Oficiālā Vēstneša papildinājumam, tiek regulāri atjaunināta,
publicējot konkursus no visas Eiropas. Paziņojumus par līgumiem un paziņojumus
par līgumu piešķiršanu, kas pārsniedz publiskā iepirkuma direktīvās noteiktās
maksimālās summas, publicē OV/TED. 2012. gada Publiskā iepirkuma
īstenošanas pārskatā tika norādīts, ka pēdējo gadu laikā pastāvīgi pieaug
publicēto paziņojumu par līgumiem un paziņojumu par līgumu piešķiršanu skaits.[30] Tas liecina, ka direktīvas un TED ir
veicinājuši publiskā iepirkuma konkursu un līgumu piešķiršanas publiskošanas
pieaugumu. ES publiskā iepirkuma noteikumu pareizas
piemērošanas uzraudzība Pildot
savu Līgumu sarga lomu, Eiropas publiskā iepirkuma noteikumu potenciālu pārkāpumu
gadījumos Komisija rīkojas, reaģējot uz sūdzību, vai pēc savas iniciatīvas.
Šajā sakarā Komisija cenšas nodrošināt atbilstību publiskā iepirkuma
noteikumiem, lai kādi būtu bijuši to pārkāpšanas iemesli, neatkarīgi no tā, vai
pārkāpums ir izdarīts ar nolūku vai nepietiekamu zināšanu vai kļūdu dēļ. Parasti
Komisija neveic izmeklēšanu par to, vai ES publiskā iepirkuma noteikumu
pārkāpums varētu būt saistīts ar korupciju. Tas ir dalībvalstu kompetencē.
Tomēr pārkāpumu procedūras[31] bieži
atsaucas uz pārkāpumiem, norādot uz konkrētām vājajām vietām publiskā iepirkuma
noteikumu piemērošanā, kas ir arī ļoti būtiski, vērtējot korupcijas novēršanas
un kontroles mehānismu efektivitāti. Komisijas
2012. gada publiskā iepirkuma īstenošanas pārskatā tika norādīts, ka tiek
izskatītas 97 pārkāpumu lietas saistībā ar publiskā iepirkuma noteikumu
nepareizu piemērošanu, un vairāk nekā puse no tām attiecās uz tikvien kā trim
dalībvalstīm. Vairums minēto lietu attiecās uz apgalvojumiem par sarunu
procedūras nepamatotu izmantošanu bez iepriekšējas publicēšanas,
diskrimināciju, tiešu piešķiršanu, pārredzamības trūkumu, līgumu nepamatotiem
grozījumiem, iekšējo noteikumu nepareizu piemērošanu vai Līguma vispārīgo
principu pārkāpšanu.[32] Spriežot pēc tiem lietu veidiem, kādos Komisija sāk
pārkāpuma procedūras par ES noteikumu par būvdarbu līgumu, publiskās piegādes
līgumu un publisko pakalpojumu līgumu piešķiršanas procedūru koordinēšanu
iespējamu pārkāpumu, tas procedūras veids, kuru visbiežāk skar pārkāpumi, ir
sarunu procedūra bez publicēšanas. Vairums nepareizas piemērošanas gadījumu
attiecas uz infrastruktūras nozari, tai seko notekūdeņu/atkritumu
apsaimniekošana, IT pakalpojumu sniegšana, dzelzceļi, veselības aprūpes nozare
un enerģētika. Notiekošās ES tiesiskā regulējuma reformas Visaptverošs
izvērtējums liecina, ka publiskā iepirkuma direktīvas lielā mērā ir sasniegušas
savus mērķus.[33] To
rezultātā ir panākta lielāka pārredzamība, augstāks konkurences līmenis un
izmērojami ietaupījumi zemāku cenu veidā. Tomēr tiek uzskatīts, ka nepieciešami
turpmāki uzlabojumi procedūru vienkāršošanas un pretkrāpšanas un pretkorupcijas
garantiju stiprināšanas jomā. Tādēļ Komisija 2011. gada decembrī
ierosināja pārskatīt publiskā iepirkuma direktīvas. Ierosinātie jaunie tiesību
akti aptver iepirkumu ūdens, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu jomā[34], būvdarbu, piegādes un pakalpojumu līgumus[35], kā arī ES līmenī regulētas koncesijas.
Komisija ir ierosinājusi noteikumus attiecībā uz interešu konfliktu (kas ES
tiesību aktos ir definēts pirmo reizi), centralizētiem datiem par korupciju,
krāpšanu un interešu konfliktu, stingrākiem noteikumiem, kas regulē grozījumus
līgumos, plašākiem izslēgšanas kritērijiem un noslēgto līgumu uzraudzību.
Komisijas priekšlikumu pašlaik apspriež Eiropas Parlaments un Padome.
Priekšlikums arī ietvēra publiskā iepirkuma noteikumu īstenošanas pārraugošās uzraudzības
izveidi, kā arī brīdinājuma zīmju un brīdinājumu sistēmu izveidi, lai atklātu
krāpšanu un korupciju. Tomēr dalībvalstis izteica būtiskus iebildumus pret
šādiem pasākumiem, kas tika atzīti par pārāk apgrūtinošiem to pārvaldes
iestādēm. Priekšlikuma
par koncesiju līgumu piešķiršanu[36] mērķis
ir samazināt nenoteiktību attiecībā uz šādu līgumu piešķiršanu, un ar to tiek
mēģināts veicināt publiskos un privātos ieguldījumus infrastruktūrā un stratēģiskajos
pakalpojumos, nodrošinot to atmaksāšanos. Direktīvas priekšlikumā par
koncesijām ietverti arī noteikumi, ar kuriem dalībvalstīm uzliek pienākumu
pieņemt tiesību normas favorītisma vai korupcijas apkarošanai un interešu
konfliktu novēršanai, un šo noteikumu mērķis ir nodrošināt piešķiršanas
procedūras pārredzamību un vienlīdzīgu attieksmi pret visiem konkursa
dalībniekiem. Paredzams,
ka jauno publiskā iepirkuma tiesību aktu kopumu pieņems 2014. gada sākumā. Eirobarometra apsekojumu par korupciju rezultāti Saskaņā
ar 2013. gadā veikto Eirobarometra zibapsekojumu par korupciju, kas
attiecas uz uzņēmumiem[37], no desmit uzņēmumiem, kuri dalībvalstīs
ir piedalījušies publiskajā iepirkumā, vairāk nekā trīs (32 %) apgalvo, ka
viņi nav ieguvuši līgumu korupcijas dēļ. Šāds uzskats visizplatītākais ir starp
uzņēmumiem būvniecības nozarē (35 %) un inženiertehniskajā nozarē
(33 %). Vairāk nekā puse uzņēmumu pārstāvju no Bulgārijas (58 %),
Slovākijas (57 %), Kipras (55 %) un Čehijas Republikas (51 %)
apgalvo, ka tā ir bijis. Saskaņā
ar šo pašu pētījumu birokrātija (21 %) un kritēriji, kas šķiet īpaši
pielāgoti konkrētiem dalībniekiem (16 %), ir galvenie iemesli, kādēļ
uzņēmumi nav piedalījušies publiskā iepirkuma konkursā / iepirkuma procesā
pēdējo trīs gadu laikā. No desmit uzņēmumiem vairāk nekā četri apgalvo, ka
nelikumīgu darbību klāsts publiskā iepirkuma procedūrās ir plašs – konkrētiem
uzņēmumiem īpaši pielāgotas specifikācijas (57 %), interešu konflikts
piedāvājumu izvērtēšanā (54 %), slepena vienošanās par cenas piedāvājumu
(52 %), neskaidri atlases vai vērtēšanas kritēriji (51 %),
piedāvājumu iesniedzēju iesaiste specifikāciju izstrādē (48 %), sarunu
procedūru ļaunprātīga izmantošana (47 %), ārkārtēju iemeslu ļaunprātīga
izmantošana, lai pamatotu ārpuskonkursa vai ātrās procedūras izmantošanu
(46 %), grozījumi līguma noteikumos pēc līguma noslēgšanas (44 %).
Parasti uz visu šādu darbību plašu izplatību norāda inženiertehniskie un
būvuzņēmumi. Vairāk
nekā puse no visiem uzņēmumiem apgalvo, ka valsts (56 %) vai reģionālo
/vietējo iestāžu (60 %) pārvaldītajā publiskajā iepirkumā korupcija ir
izplatīta. Kā
liecina 2013. gada īpašais Eirobarometra apsekojums par korupciju,
45 % aptaujāto Eiropas iedzīvotāju uzskata, ka starp amatpersonām, kas
konkursa kārtībā piešķir publiskā iepirkuma līgumus, kukuļošana un varas
ļaunprātīga izmantošana personīga labuma gūšanai ir izplatīta. Valstis, kurās
respondenti visbiežāk apgalvo, ka starp amatpersonām, kas konkursa kārtībā
piešķir publiskos līgumus, kukuļošana un varas ļaunprātīga izmantošana
personīga labuma gūšanai ir izplatīta, ir, piemēram, Čehijas Republika
(69 %), Nīderlande (64 %), Grieķija (55 %), Slovēnija
(60 %), Horvātija (58 %) un Itālija (55 %). Valstis, kurās šajā
ziņā ir viskonsekventākā pozitīvā uztvere par amatpersonām, ir, piemēram,
Dānija (22 %), Somija (31 %), Īrija (32 %), Luksemburga
(32 %) un Apvienotā Karaliste (33 %). B.
Pozitīvā
un negatīvā prakse, pievēršoties korupcijas riskiem publiskā iepirkuma jomā Vispārīgas piezīmes Šajā sadaļā ir sniegts pārskats par korupcijas
riskiem, kas saistīti ar publisko iepirkumu, balstoties uz šā ES Pretkorupcijas
ziņojuma konstatējumiem valstu novērtējumos, kā arī citiem Komisijas pētījumiem
un datiem. Šīs analīzes nolūkā ir apskatīti visi publiskā iepirkuma cikla posmi,
proti, posms pirms piedāvājumu iesniegšanas (tostarp vajadzību novērtējums un
specifikācijas), piedāvājumu iesniegšana (tostarp līguma slēgšanas process:
atlase, izvērtēšana un līguma piešķiršana) un posms pēc līguma piešķiršanas.
Vērā ir ņemts arī līguma izpildes posms. Tas ir saskaņā ar ESAO 2009. gada
analīzi, kurā tika izcelta nepieciešamība veikt turpmākus pasākumus, lai
novērstu korupcijas riskus, kas ir vērojami visā publiskā iepirkuma ciklā,
sākot no vajadzību novērtēšanas posma līdz līguma pārvaldībai un maksājumam,
tostarp izmantojot arī iepirkumu valsts drošības un ārkārtas vajadzībām.[38] Šajā nodaļā pozitīvā un negatīvā prakse visā ES ir
aplūkota vispārīgi, bet publiskā iepirkuma aspekti ir sīkāk analizēti arī dažās
valstu sadaļās. Dalībvalstis, kurām tika veikta šāda padziļināta korupcijas
risku analīze publiskā iepirkuma jomā, tika atlasītas, balstoties uz problēmas
apmēra novērtējumu un/vai to, cik būtiskus problēmjautājumus tā rada
konkrētajās valstīs. Tas nenozīmē, ka pārējām dalībvalstīm nav nepieciešams
pievērst turpmāku uzmanību publiskā iepirkuma jautājumiem, bet gan to, ka
Komisija nolēma vairāk uzmanības vērst uz citiem ar korupciju saistītiem
jautājumiem, kas šķita būtiskāki nekā publiskais iepirkums. Saskaņā ar piemērojamo spēkā esošo ES regulējumu
aizdomas par korupcijas un interešu konflikta gadījumiem ES līdzekļu pārvaldībā
var būt par iemeslu maksājumu pārtraukšanai un/vai apturēšanai, līdz
dalībvalsts ir veikusi atbilstīgus korekciju pasākumus, tostarp stiprinājusi
pārvaldības un kontroles sistēmas. Ne vispārējās, ne valstu analīzes mērķis nav noteikt
universālus kritērijus šajā jomā, bet gan mēģināt sniegt pārskatu par vājajām
vietām un attiecīgiem risinājumiem (gan novēršanas, gan represīvo pasākumu
ziņā), kas praksē vai nu ir izdevušies, vai nav. Konkrēti
konstatējumi Riska jomas un korupcijas izpausmes veidi Spriežot
pēc korupcijas lietām publiskā iepirkuma jomā, attiecībā uz kurām dalībvalstīs
notiek saukšana pie atbildības, visbiežāk sastopamās problēmas ir šādas:
specifikācijas tiek īpaši izstrādātas par labu konkrētiem piedāvājumu
iesniedzējiem, publiskie konkursi tiek sadalīti mazākos piedāvājumos, lai
izvairītos no konkurences procedūrām, interešu konflikti, kas skar dažādus
procedūru posmus un attiecas ne vien uz iepirkuma amatpersonām, bet arī uz
līgumslēdzēju iestāžu augstāku līmeni, neproporcionāli un nepamatoti atlases
kritēriji, piedāvājumu iesniedzēju nepamatota izslēgšana, ārkārtas procedūru
nepamatota izmantošana, situāciju, kurās piedāvājumu cenas bija pārāk zemas,
neadekvāta analīze, pārmērīga paļaušanās uz zemāko cenu kā svarīgāko kritēriju,
atstājot novārtā kritērijus, kas attiecas uz rezultātu kvalitāti un izpildes
spēju, nepamatoti izņēmumi no piedāvājumu publicēšanas. Papildus publiskā
iepirkuma procedūrai daudzos gadījumos revīzijas ir konstatējušas riskus
saistībā ar posmu pēc līguma piešķiršanas, kad var rasties arī netiešie kukuļi (kickbacks),
un, piemēram, tiek apzināti negatīvi ietekmēta rezultātu kvalitāte. Citi
korupcijas lietās konstatētie izpausmes veidi posmā pēc līguma piešķiršanas ir,
piemēram, publiskā iepirkuma līgumu grozījumu nepietiekams pamatojums, turpmāki
līgumu grozījumi, izdarot izmaiņas specifikāciju noteikumos un palielinot
budžetu. 2013. gada
pētījumā par korupcijas identificēšanu un samazināšanu publiskā iepirkuma jomā
ES[39] tika noteikti četri galvenie nelikumīgu
darbību veidi attiecībā uz 96 lietām, kurās apgalvojumi par korupciju jau
ir apstiprināti galīgajos tiesas nolēmumos vai kur ir būtiskas norādes uz
koruptīvu rīcību. Šāda rīcība attiecas uz 1) mahinācijām ar cenu piedāvājumu
(kas izpaužas kā piedāvājumu ierobežošana, papildu piedāvājumi, piedāvājumu
rotācija un apakšuzņēmuma līgumi), kad līgums ir "apsolīts" vienam
līgumslēdzējam ar amatpersonu piekrišanu vai bez tās; 2) netiešiem kukuļiem (kickbacks),
kad amatpersona konkursa procedūrā, tostarp administratīvajos procesos,
pieprasa vai pieņem kukuli, kas tiek iekļauts konkursa izmaksās; 3) interešu
konfliktu, 4) citiem pārkāpumiem, tostarp tīšu sliktu pārvaldību/nolaidību, kad
amatpersonas neveic pienācīgas pārbaudes vai neizpilda prasītās procedūras
un/vai pieļauj vai neņem vērā klaju tīšu sliktu pārvaldību no līgumslēdzēju
puses. Sarunu un tiešās
piešķiršanas procedūras konkrētos apstākļos ir pamatotas, bet ir gadījumi, kad
tas tiek darīts nolūkā izvairīties no konkurences procesuālajām saistībām.
Dažās dalībvalstīs ārpuskonkurences procedūras tiek izmantotas ievērojami
biežāk nekā vidēji ES. Koruptīvas rīcības risku palielina arī sarunu procedūru
nepamatota izmantošana. Nolūkā vērsties pret sarunu vai tiešās piešķiršanas
procedūru ļaunprātīgas izmantošanas risku dažas dalībvalstis paredz juridisku
pienākumu ex-ante paziņot publiskā iepirkuma pārraudzības vai pārbaudes
struktūrām par sarunu procedūru, nepublicējot paziņojumu. Visneaizsargātākās
pret korupciju publiskā iepirkuma jomā šķiet būvniecības, enerģētikas,
transporta, aizsardzības un veselības aprūpes nozares. Vairākās
dalībvalstīs, kurās ir izvirzīti apgalvojumi par partiju nelikumīgu
finansēšanu, ir situācijas, kurās šāds finansējums esot piešķirts apmaiņā pret
labvēlīgiem lēmumiem attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumu piešķiršanu. Dažos
citos gadījumos apgalvojumi attiecās uz pārāk ciešām saiknēm starp uzņēmumiem
un politiķiem centrālā vai vietējā līmenī, kas veicināja iespējamu koruptīvu
rīcību saistībā ar publiskā iepirkuma līgumu piešķiršanu. Riski saistībā ar
publisko iepirkumu reģionālajā un vietējā līmenī Īpaši
jautājumi attiecas uz publisko iepirkumu reģionālajā un vietējā līmenī, jo
vietējām iestādēm ir plaša rīcības brīvība, kas netiek samērota ar atbilstošām
pārbaudēm, šajā līmenī tiek piešķirta būtiska publisko līdzekļu daļa, bet
iekšējie un ārējie kontroles mehānismi ir vāji. Konverģences valstīs, kur ļoti
būtiska publisko ieguldījumu daļa tiek līdzfinansēta no struktūrfondiem, šos
riskus mazina fondu prasības attiecībā uz pārvaldību un kontroli. Tomēr to
efektīva īstenošana ir īsts izaicinājums. Dažās dalībvalstīs kontroles
mehānismi ir atklājuši gadījumus, kad amatpersonas izmantojušas vietējās
pašvaldības aktīvus, lai slēgtu darījumus ar uzņēmumiem, kas ir ar tām
saistīti. Dažās pašvaldībās un reģionos tika izvērsta spēcīga
"klientu" tīklu konsolidācija ap nelielām interešu grupām. Vairums
gadījumu attiecās uz apsūdzībām vai apgalvojumiem par partiju nelikumīgu
finansēšanu, materiālā stāvokļa nelikumīgu uzlabošanos, valsts vai ES līdzekļu
novirzīšanu, favorītismu un interešu konfliktu. Dažās dalībvalstīs bija
gadījumi, kad daži organizētās noziedzības līderi pašvaldības līmenī dibināja
savas politiskās partijas vai iefiltrējās municipālajās padomēs, lai īstenotu
ietekmi pār vietējām tiesībaizsardzības vai tiesu iestādēm un vienotos par cenu
publiskā iepirkuma konkursos. Lai vērstos pret šo risku, dažas pašvaldības ir
īstenojušas pretkorupcijas pasākumus, piemēram, izveidojušas iekšējās finanšu
pārvaldības un kontroles sistēmas. Ar
pilsētattīstību saistītā būvniecība, kā arī atkritumu apsaimniekošana ir starp
tām nozarēm, kuras vietējā līmenī ir visvairāk pakļautas korupcijai. Dažās
dalībvalstīs augsta līmeņa korupcijas lietās, kurās iesaistītas reģionālā un
vietējā līmeņa amatpersonas, ir atklājies, ka reizēm pārzonēšanas lēmumi[40] tiek pieņemti vietējo būvuzņēmēju spiediena
rezultātā saistībā ar turpmākajiem īpašumu būvniecības līgumiem. Dažās
dalībvalstīs vietējās pašvaldības ir izstrādājušas vai tām ir lūgts izstrādāt
savus integritātes vai pretkorupcijas rīcības plānus. Daži no tiem ir formāli
vai netiek vienmērīgi īstenoti, un to patieso ietekmi ir grūti noteikt, bet
citi ir aizsākuši uzbūves modeļus, kas darbojas praksē. Dažās dalībvalstīs
līgumslēdzējām iestādēm ir pienākums izstrādāt savus integritātes plānus un
novērtēt korupcijas riskus. Dažos gadījumos pozitīva ietekme uz
vietējo pašvaldību atbildību attiecībā uz publisko izdevumu pārredzamību ir
bijusi pilsoniskās sabiedrības iniciatīvām. Atklāta vietējās pašvaldības iniciatīva – Slovākija Publisko
izdevumu ārējas uzraudzības ietvaros Slovākijas atklātā vietējās pašvaldības
iniciatīva sarindo 100 Slovākijas pilsētas pēc noteikta kritēriju kopuma,
kas ir balstīts uz publiskā iepirkuma pārredzamību, piekļuvi informācijai,
sabiedrību interesējošu datu pieejamību, sabiedrības līdzdalību, profesionālo
ētiku un interešu konfliktiem. Projektu vada Transparency International. Sīkāka
informācija pieejama Slovākijai veltītajā sadaļā. Pamatnostādnes korupcijas novēršanai publiskā iepirkuma
jomā vietēja līmenī – Vācija Brošūra par korupcijas
novēršanu publiskā iepirkuma konkursos, par ko kopīgi vienojās Vācijas Pilsētu
un municipalitāšu apvienība un Federālā mazo un vidējo būvuzņēmēju apvienība,
sniedz pārskatu par preventīviem pasākumiem pret korupciju publiskā iepirkuma
jomā pilsētu un municipalitāšu līmenī.[41]
Tie ietver izpratnes vairošanu un rīcības kodeksus, darbinieku rotāciju,
"četru acu" noteikumu stingru ievērošanu, skaidrus noteikumus par
sponsorēšanu un aizliegumu pieņemt dāvinājumus, konkursa/līgumu piešķiršanas
centralizētu iestāžu izveidi, konkursu precīzu aprakstu un tāmju kontroli,
konkursa procedūru organizēšanu, tostarp piedāvājumu slepenības statusu un
vēlāku manipulāciju ar piedāvājumiem novēršanu, lielāku e-iepirkuma
izmantošanu, lietu izskatīšanas dokumentāciju un pārraudzības struktūru veiktu
rūpīgu kontroli; to uzņēmumu izslēgšanu, kuri ir atzīti par vainīgiem
koruptīvos nodarījumos, un melno sarakstu/korupcijas reģistru izveidi. Interešu
konflikti un aktīvu atklāšana Uz
interešu konfliktiem dalībvalstīs attiecas vispārīgie tiesību akti korupcijas
novēršanas jomā vai konkrēti publiskā iepirkuma noteikumi. Tādēļ interešu
konfliktu novēršanas un atklāšanas efektivitāte publiskā iepirkuma jomā ir
atkarīga no vispārējo kontroles mehānismu efektivitātes šajā jomā. Īpaši vājās
vietas ir vērojamas attiecībā uz interešu konfliktiem, kas skar publiskā
iepirkuma procedūras vietējā līmenī. Dažas dalībvalstis ar savu pretkorupcijas
vai integritātes aģentūru starpniecību ir veikušas interešu konfliktu
mērķtiecīgas pārbaudes konkrētās jomās, kas tika atzītas par īpaši
neaizsargātām. Tā rezultātā tika vairāk atklāti interešu konfliktu gadījumi un
konstatēti publiskā iepirkuma līgumi, kas bija noslēgti personiskā labuma
gūšanai, kaitējot sabiedrības interesēm. Ja
amatpersonām ir piemērojami noteikumi par aktīvu atklāšanu, tie gandrīz vienmēr
attiecas arī uz publiskā iepirkuma darbiniekiem. Sīkāka
informācija ir pieejama nodaļā "Galvenie konstatējumi", kā arī
apakšnodaļā par interešu konfliktiem un aktīvu atklāšanu. Korupcijas riska
pārvaldības politika[42] Vairākas
dalībvalstis ir nesen veikušas vai patlaban veic publiskā iepirkuma reformas
nolūkā uzlabot pārredzamību un vēl vairāk atbalstīt godīgu konkurenci. Dažās
dalībvalstīs ir izstrādātas valsts pretkorupcijas stratēģijas, aptverot
korupcijas novēršanu un represīvos pasākumus publiskā iepirkuma jomā. Tomēr
biežās izmaiņas tiesību aktos dažās dalībvalstīs ir izraisījušas juridisko
nenoteiktību un trūkumus īstenošanas procesā un attiecīgajos kontroles
mehānismos. Arī tiesību aktu sarežģītība dažās dalībvalstīs tiek uzskatīta par
šķērsli raitai īstenošanai. Tikai
dažās dalībvalstīs līgumslēdzējas iestādes tiek aicinātas pieņemt integritātes
plānus un novērtēt korupcijas riskus. Vairumā gadījumu šādus riska novērtējumus
veic vai nu ar tiesībaizsardzības vai pretkorupcijas aģentūru atbalstu. Dažas
dalībvalstis kādu laiku ir īstenojušas brīdinājuma zīmju (sarkano karodziņu) sistēmas[43], vairojot informētību gan centrālajā, gan
vietējā līmenī. Dažas dalībvalstis ir izstrādājušas arī īpašus riska
pārvaldības rīkus, kas pielāgoti konkrētiem problemātiskiem aspektiem, ar ko
tās attiecīgi saskaras valsts vai reģionālā līmenī. Riska pārvaldības rīki un publiskā
iepirkuma platformas Itālijā Vairāki reģionālo un vietējo pašpārvalžu
tīkli un apvienības aktīvi īsteno pasākumus, lai novērstu mafijas iefiltrēšanos
publiskajās struktūrās un veicinātu publiskā iepirkuma pārredzamību reģionālajā
līmenī (piemēram, Avviso Pubblico, ITACA[44]).
Publisko iestāžu līmenī ir veikti dažādi citi pasākumi, lai novērstu
noziedznieku iefiltrēšanos publiskā iepirkuma līgumos (piemēram, CAPACI –
Automatizētu procedūru izveide pret noziedznieku iefiltrēšanos publiskā
iepirkuma līgumos – projekts un pamatnostādnes, ko izdevusi Koordinācijas
komiteja lielu būvdarbu augstajai pārraudzībai saistībā ar lielu
infrastruktūras projektu pretmafijas pārbaudēm). Sīkāka
informācija pieejama Itālijai veltītajā sadaļā. Dati
par korupcijas lietām vai interešu konfliktiem, kas atklāti publiskā iepirkuma
procedūrās valsts un/vai reģionālā/vietējā līmenī, reti tiek centralizēti vai
glabāti valsts reģistrā. Dalībvalstis šādu centralizētu datu vākšanu uzskata
par nevajadzīgu administratīvu slogu. Tomēr šādus datus varētu izmantot pareizu
riska novērtējumu izstrādē, un tie arī varētu būtiski veicināt pretkorupcijas
politikas vienotu īstenošanu valsts un reģionālā/vietējā līmenī. Regulāri
un strukturēti tirgus pētījumi pirms publiskā iepirkuma nav plaši izplatīti,
izņemot sarežģītu un ļoti vērtīgu iepirkumu gadījumos. Tikai pavisam nedaudzas
dalībvalstis izstrādā vienības cenu datubāzes vai nu centrālā vai vietējā
līmenī, vai pa nozarēm. Šādas datubāzes var palīdzēt veikt līdzīgu projektu
veidu (piemēram, piegādes vai būvdarbu) un to rezultātu salīdzinošo analīzi.
Tās var palīdzēt identificēt riskus vai aizdomas par koruptīvu rīcību, ja tiek
konstatēta būtiska neatbilstība, neraugoties uz šādas pieejas ierobežojumiem,
ņemot vērā produktu sarežģītību un galīgā rezultāta sastāvdaļu dažādību.[45] Pārredzamība Daļēji
pateicoties transponēšanas un īstenošanas procesam saistībā ar publiskā
iepirkuma direktīvām, vairumā dalībvalstu īpaši uzlabojumi ir veikti publiskā
iepirkuma procedūru pārredzamības līmenī. Dažās ir veikti plaši pasākumi, lai
nodrošinātu publisko iestāžu gada pārskatu un bilanču publicēšanu reāllaikā
lietotājiem ērtos formātos, ietverot sīkāku informāciju par būvdarbu un
pakalpojumu izmaksām. Publisko līdzekļu izsekošana –
Slovēnijas korupcijas novēršanas komisijas tiešsaistes lietotne Tiešsaistes lietotne Supervizor sniedz
informāciju par likumdošanas, tiesu un izpildvaras atzaru, autonomu valsts
struktūru, vietējo kopienu un to atzaru, kas ir juridiskas personas, utt.
darījumiem. Lietotne norāda līgumslēdzējas puses, lielākos saņēmējus, saistītos
tiesību subjektus, datumus, summas un darījumu mērķus. Tā sniedz pārskatu par
vidēji 4,7 miljardiem euro gadā, kas publiskajā sektorā tiek tērēti par
precēm un pakalpojumiem. Tā arī sniedz sīkāku informāciju par visu valstij
piederošu un valsts kontrolētu uzņēmumu valdēm un uzraudzības padomēm un to
gada pārskatiem. Šī pārredzamības sistēma veicina pārkāpumu atklāšanu publiskā
iepirkuma līgumos un izdevumos. Valsts tīmekļa portāls informācijas
par publiskā iepirkuma līgumiem centralizēšanai – BASE – Portugāle Kopš
2008. gada pēc Publiskā iepirkuma līgumu kodeksa stāšanās spēkā Portugāle
ir izveidojusi valsts tīmekļa portālu BASE (www.base.gov.pt),
kurā tiek centralizēta informācija par publiskā iepirkuma līgumiem. Par šā
portāla pārvaldību ir atbildīgs Būvniecības un nekustamā īpašuma institūts
(InCI). BASE no Portugāles Oficiālā Vēstneša elektroniskā izdevuma un no
sertificētām elektroniskajām platformām saņem datus par atklātām un ierobežotas
pieejamības pirmspiešķiršanas procedūrām. Visas publiskās līgumslēdzējas
iestādes izmanto portāla rezervēto lauku, lai reģistrētu līgumu datus,
augšupielādētu pašus līgumus un reģistrētu informāciju par līgumu izpildi.
Laikposmā no 2008. līdz 2011. gadam BASE publiskoja vienīgi līgumus
saistībā ar tiešo piešķiršanu. Kopš 2012. gada BASE jāpublisko visi
līgumi, kas noslēgti visu veidu procedūrās, uz kurām attiecas Publiskā
iepirkuma līgumu kodekss. Tas arī publicē informāciju par līgumu izpildi.
Līgumu publicēšana gan BASE, gan Oficiālajā Vēstnesī tagad ir obligāta
attiecībā uz tiešajiem pielāgojumiem, jau noslēgtu līgumu cenas pieaugumu par
15 % un iespējamiem sodiem. Publiskā
iepirkuma elektroniska datubāze – Horvātija 2013. gada
martā ES finansēta projekta rezultātā kāda vietējā NVO izveidoja tīmekļa
portālu un publiskā iepirkuma elektronisko datubāzi. Datubāzē ir konsolidēta
informācija saistībā ar publiskā iepirkuma procedūru īstenošanu un uzņēmumiem,
kas ir iesaistīti publiskā iepirkuma procedūrās, un sabiedrībai tā ir pieejama
bez maksas. Elektroniskajā datubāzē saskaņā ar aktīvu atklāšanas noteikumiem ir
ietverta arī informācija par amatpersonu aktīviem un interesēm. Šādi apkopoti
dati ļauj veikt šķērspārbaudes. Dažās
dalībvalstīs piekļuvi dokumentiem un informācijai attiecībā uz publisko
iepirkumu ierobežo pārlieku plaši izņēmumi un konfidencialitātes jēdziena plaša
definīcija attiecībā uz publiskā iepirkuma dokumentāciju. Dažās
citās dalībvalstīs valstij piederošu uzņēmumu rīkotā iepirkumā netiek ievēroti
tie paši pārredzamības, konkurences vai pārraudzības standarti, kādus parasti
piemēro publiskā iepirkuma procedūrās. Dažās dalībvalstīs bija gadījumi, kad
valstij piederoši uzņēmumi noslēdza ar vēlamiem partneriem konkurētnespējīgus
iepirkuma līgumus, kas pārsniedza tirgus cenu. Noslēgto
līgumu publicēšana vēl nav izplatīta prakse ES. Dažās dalībvalstīs līgumi tiek
publicēti pilnībā, un vienā dalībvalstī publicēšana pat ir priekšnoteikums
līguma spēkā esībai (t.i., līgums jāpublicē trīs mēnešu laikā pēc
parakstīšanas, citādi tas zaudē spēku). Integritātes pakti un pilsoniskās sabiedrības
loma Integritātes
pakti ir nolīgumi starp konkrēta projekta līgumslēdzēju iestādi un piedāvājumu
iesniedzējiem, kurā visi apņemas atturēties no koruptīvas rīcības. Šādos
nolīgumos ietver arī konkrētus uzraudzības, pārredzamības un sankciju
piemērošanas noteikumus. Lai nodrošinātu integritātes paktu efektīvu
īstenošanu, tos bieži uzrauga pilsoniskās sabiedrības grupas. Dažās dalībvalstīs,
kuras piemēro tālejošu pārredzamības politiku, pilsoniskā sabiedrība ir kļuvusi
ļoti aktīva sarežģītā iepirkuma procesu un publiskā iepirkuma līgumu
uzraudzībā. Dažās dalībvalstīs bieži pēc NVO iniciatīvas integritātes pakti
tiek īstenoti attiecībā uz konkrētiem publiskiem iepirkumiem, īpaši attiecībā
uz lieliem publiskā iepirkuma līgumiem (piemēram, lielapjoma infrastruktūras
projektiem). E-iepirkuma izmantošana Papildus
tam, ka e-iepirkums uzlabo publiskā iepirkuma procedūru efektivitāti, tas arī
sniedz papildu aizsardzības pasākumus saistībā ar koruptīvas rīcības novēršanu
un atklāšanu, jo tas palīdz uzlabot pārredzamību un ļauj labāk īstenot
standartizētas procedūras, kā arī nodrošina kontroles mehānismus. Pašreizējās
publiskā iepirkuma direktīvās ir ietverti noteikumi, kas prasa visām
dalībvalstīm ieviest e-iepirkumu, tostarp, izmantojot iepirkuma paziņojumu
elektronisku publicēšanu, elektronisku paziņošanu (tostarp piedāvājumu
iesniegšanu) un jaunu, pilnībā elektronisku iepirkumu, piemēram, dinamiskās
pirkšanas sistēmas un e-izsoles. Direktīvu pieņemšanas laikā2004. gadā tām
tika pievienots rīcības plāns.[46] Kā liecina 2012. gada Publiskā iepirkuma
īstenošanas pārskats, ir gūts zināms progress e-iepirkuma izmantošanā, bet
kopumā tas joprojām tiek izmantots tikai 5-10 % no iepirkuma procedūrām,
kas tiek veiktas visā ES. Tomēr dažas dalībvalstis ir guvušas būtiskus
panākumus ceļa uz e-iepirkuma pilnīgu ieviešanu pirmspiešķiršanas posmos. Tas
īpaši attiecas uz dalībvalstīm, kurās e-iepirkums ir kļuvis obligāts saskaņā ar
valsts tiesību aktiem un ir paredzēts to pakāpeniski ieviest. Komisijas publiskā iepirkuma tiesību aktu kopums
paredz pakāpenisku pāreju uz pilnīgu e-paziņošanu. Labā prakse e-iepirkuma īstenošanā Lietuva ir guvusi būtiskus panākumus,
nodrošinot tiešsaistes piekļuvi kombinētiem datiem par publisko iepirkumu.
Publicētās informācijas apmērs pārsniedz ES tiesību aktos prasīto un ietver
tehnisko specifikāciju projektus, noslēgtos un izpildītos publiskā iepirkuma
līgumus. Turklāt piegādātājiem tiek prasīts piedāvājumos norādīt
apakšuzņēmējus. Kopš 2009. gada vismaz 50 % no to publisko
piedāvājumu kopējās vērtības ir jāveic elektroniski. Tā rezultāta e-iepirkuma
procentuālais īpatsvars pieauga no 7,7 % līdz 63 % 2010. gadā,
tuvojoties mērķim – 70 % līdz 2013. gadam. Igaunija ir izveidojusi e-iepirkuma
portālu un saistītus e-pakalpojumus (piemēram, uzņēmumu reģistrācijas un
pārvaldības portālu un publiskā sektora grāmatvedības centralizāciju). Valsts
publiskā iepirkuma reģistrs ir e-konkursu portāls, kurā kopš 2003. gada
visi paziņojumi par publiskajiem iepirkumiem tiek publicēti elektroniski.
Publiskā iepirkuma likums paredz turpmākas izstrādes, piemēram, e-izsoles,
e-pirkšanas sistēmu un e-katalogu. un prasa, lai no 2013. gada attiecībā uz
50 % visu publisko iepirkumu konkursi būtu elektroniski. 2012. gadā
aptuveni 15 % publisko konkursu tika rīkoti, izmantojot e-iepirkumu, kas
ir trīs reizes vairāk nekā 2011. gadā. Portugāles e-iepirkuma programma tika
sākta 2003. gada jūnijā kā centralizēta un augsti kvalitatīva platforma,
kura veicina efektivitāti un konkurenci, pateicoties uzlabotai pārredzamībai un
ietaupījumiem publiskā iepirkuma procesā. Portāls – http://www.ancp.gov.pt/EN/Pages/Home.aspx
– sniedz iespēju bez maksas lejupielādēt visu piedāvājuma dokumentāciju un
specifikācijas. Tas arī izplata uzaicinājumus iesniegt piedāvājumus, saņem
piegādātāju anketas un pārvalda visus aspektus saistībā ar informācijas apmaiņu
tiešsaistē. Līgumu pārvaldības rīks nodrošina publiskā iepirkuma līgumu
augšupielādi, ļauj uzraudzīt noslēgtos līgumus un sniedz iespēju veikt e-rēķinu
izrakstīšanu. Informācijas pārvaldības sistēma arī palīdz vākt, glabāt un
sistematizēt statistikas datus par iepirkuma procesu. Sīkāka informācija par šo praksi ir
atrodama attiecīgajās valstu sadaļās. Kontroles mehānismi Saskaņā
ar spēkā esošajiem ES tiesību aktiem centrālas iepirkuma struktūras
izveide ir fakultatīva. Tomēr vairums dalībvalstu savos valsts tiesību aktos ir
īstenojušas šo iespēju. Kā norādīts 2012. gada Publiskā iepirkuma
īstenošanas pārskatā, vairums dalībvalstu ieceļ īpašas iestādes, kas veic
daudzus vai visus uzdevumus saistībā ar iepirkumu, ar dažiem izņēmumiem, kad
atbildīgās iestādes nav īpaši ieceltas darbam ar iepirkumu, bet gan tas ir
tikai viens no to uzdevumiem (piemēram, konkurences iestādes). Tomēr dažās
dalībvalstīs, kurās ir centrāla struktūra, tās spējas ierobežo nepietiekams
darbinieku skaits un nepietiekama apmācība darbā ar arvien lielāko uzdevumu
klāstu. Tiesiskās
aizsardzības direktīvas atstāj dalībvalstu ziņā lēmumus par to, vai pārbaudi
veic administratīvas vai tiesu struktūras. Puse dalībvalstu ir izvēlējusies
pirmo iespēju, puse – otro. Dažās dalībvalstīs nav pietiekamas garantijas šādu
pārskatīšanas struktūru neatkarībai no politiskas iejaukšanās, tostarp
attiecībā uz to vadības un darbinieku iecelšanu. Dažu
pēdējo gadu laikā ir vērojama tendence uzlaboties profesionalitātei publiskā
iepirkuma jomā, kas izpaužas kā pieprasījuma uzkrāšana un centralizācija,
izmantojot pamatlīgumus (kas veido 17 % no laikposmā no 2006. līdz
2010. gadam piešķirto līgumu, kuri pārsniedz maksimālo summu, kopējās
vērtības[47]) un
kopīgu iepirkumu. Valsts pārvaldes iestādes gan centrālā, gan vietējā līmenī
arvien vairāk izmanto specializētas struktūras, piemēram, centrālās iepirkuma
struktūras, bet plašāks pamatlīgumu izmantojums maina iepirkuma darbības
būtību. Pašlaik dalībvalstīs izmantota prakse ir stipri atšķirīga. Attiecībā
uz informētības uzlabošanu un apmācību pretkorupcijas politikas jomā,
kaut arī vairumā dalībvalstu pēdējo gadu laikā situācija ir uzlabojusies,
publiskā iepirkuma amatpersonas uzskata, ka viņiem ir samērā ierobežota loma
koruptīvas rīcības atklāšanā. Turklāt publiskā iepirkuma iestāžu,
tiesībaizsardzības un pretkorupcijas aģentūru sadarbības efektivitāte
dalībvalstīs ir stipri atšķirīga. Daudzos gadījumos sadarbība ir formāla, un
statistika liecina, ka publiskā iepirkuma iestādes maz ziņo tiesībaizsardzības
vai integritātes aģentūrām par aizdomām par korupciju un interešu konfliktiem. Dažās
dalībvalstīs, kur kontroles mehānismi, īpaši vietējā līmenī, ir samērā
vāji vai sadrumstaloti, šķiet, ka valsts, vietējās vai reģionālajās iestādēs,
kas darbojas publiskā iepirkuma jomā, ir izplatīts favorītisms publisko
līdzekļu piešķiršanā. Lai
arī kontroles mehānismu efektivitāte attiecībā uz posmu pirms
piedāvājumu iesniegšanas, piedāvājumu iesniegšanas un līgumu piešķiršanas posmu
dalībvalstīs ir uzlabojusies, īstenošanas posms (pēc līguma piešķiršanas)
netiek uzraudzīts tik cieši. Dažas valsts revīzijas palātas vai valsts
revīzijas biroji ir bieži norādījuši, ka pārkāpumi notiek izpildes posmā.
Daudzās dalībvalstīs revīzijas palātas ir kļuvušas par būtiskiem procesa
dalībniekiem, konstatējot trūkumus un nepilnības saistībā ar publiskā iepirkuma
procedūrām. Viņu sniegtie ieteikumi šajā jomā netiek pienācīgi ņemti vērā. Publiskā
iepirkuma procedūrās reti tiek pārbaudīts, kas ir piedāvājumu iesniedzēju un
apakšuzņēmēju īpašnieki. Vismaz vienā dalībvalstī tiesību akti pieļauj, ka
publiskā iepirkuma līgumus slēdz ar uzņēmumiem, kuros ir anonīmi kapitāldaļu
turētāji, bet nesniedz pietiekami spēcīgus aizsardzības pasākumus pret interešu
konfliktu. Pārraudzības
koordinācija, daļēja pārklāšanās, uzdevumu dalīšana vai sadrumstaloti kontroles
mehānismi centrālā un vietējā līmenī, tostarp īstenošanas posmā, joprojām rada
problēmas vairākās dalībvalstīs. Vairumā
dalībvalstu īpaši vāji ir kontroles mehānismi publiskajam iepirkumam, kas
nepārsniedz ES tiesību aktos paredzēto maksimālo summu. Tas rada bažas īpaši
attiecībā uz ziņojumiem par to, ka līgumus mēdz sadalīt vairākos mazāka apmēra
līgumos, lai apietu ES prasības un pārbaudes iepirkuma jomā. Izslēgšana Saskaņā
ar ES tiesību aktiem visās dalībvalstīs ir noteikti obligāti izslēgšanas
noteikumi, saskaņā ar kuriem piedāvājumu iesniedzējiem, pret kuriem tiesa ir
pieņēmusi galīgu notiesājošu spriedumu korupcijas lietā, tiek liegts
piedalīties konkursā. Daudzi valstu likumi ietver "pašattīrīšanās" noteikumus.[48] Dalībvalstīm netiek prasīts publicēt
izslēdzamo pretendentu sarakstus[49], un tās
parasti šādus sarakstus nepublicē. Daudzās dalībvalstīs līgumslēdzējām iestādēm
ir šķērspieeja iekšējām izslēdzamo pretendentu datubāzēm. Starptautiski
izslēdzamo pretendentu saraksti parasti netiek uzskatīti par pamatu izslēgšanai
ES dalībvalstīs. Sankcijas Vairumā
dalībvalstu korupcija publiskajā iepirkumā tiek uzskatīta par noziedzīgu
nodarījumu kā, piemēram, kukuļošana un tirgošanās ar ietekmi. Dažās
dalībvalstīs ar korupciju saistīti nodarījumi, kas skar publiskā iepirkuma
norisi, tiek inkriminēti atsevišķi. Ja tiek atklāta koruptīva rīcība vai
interešu konflikts, iepirkuma procedūras parasti tiek apturētas, pārtrauktas
vai atceltas. Tomēr situācija ir citāda attiecībā uz noslēgtiem līgumiem,
saistībā ar kuriem ir atklāta vai pēc līguma piešķiršanas notiek koruptīva
rīcība vai interešu konflikts. Daudzos gadījumos papildus sankciju piemērošanai
par koruptīvo rīcību vai interešu konfliktu, tiek prasīts celt civilprasību par
publiskā iepirkuma līguma anulēšanu. Tas bieži ietver ilgas procedūras un
risku, ka ietekme var izpausties pārāk vēlu, kad ir grūti vai par neiespējami
piedzīt zaudējumus. Dažās citās dalībvalstīs publiskā iepirkuma līgumi ietver
pretkorupcijas klauzulu, kas garantē efektīvākus pēcpasākumus gadījumā, ja
koruptīvas darbības tiek pierādītas līguma darbības laikā (piemēram, skaidri
noteiktas procedūras, kā līgumu atzīt par spēkā neesošu vai kā piemērot citus
līgumsodus). Dažās
dalībvalstīs, kurās korupcija publiskā iepirkuma jomā rada īpašas bažas,
saukšanas pie atbildības un galīgo tiesas nolēmumu apmērs nav pārliecinošs un
dažas lietas saistībā ar korupciju publiskajā iepirkumā tiek pabeigtas,
nepiemērojot atturošas sankcijas. Šīm lietām parasti nepieciešams ilgs laiks,
un bieži laikā, kad tiek atklātas koruptīvas darbības, līgumi vai projekti jau
ir izpildīti. Lietas par korupciju publiskā iepirkuma jomā bieži ir sarežģītas,
un reizēm tajās ir iesaistītas augsta ranga amatpersonas. Tādēļ ir
nepieciešamas īpašas tehniskās zināšanas, lai nodrošinātu efektīvu un taisnīgu
tiesas procesu. Dažās dalībvalstīs saglabājas nepilnības attiecībā uz prokuroru
un/vai tiesnešu apmācību publiskā iepirkuma jautājumos. C. Secinājumi
un ieteikumi par publisko iepirkumu Minētie
konstatējumi liecina par progresu pretkorupcijas politikas īstenošanā publiskā
iepirkuma jomā dalībvalstīs, tomēr tā joprojām ir riskam pakļauta joma.
Nepieciešami turpmāki pasākumi nolūkā stiprināt integritātes standartus.
Publiskā iepirkuma un Komunālo pakalpojumu direktīvu reforma, kā arī
priekšlikums direktīvai par koncesiju piešķiršanu kā būtisku daļu no vispārējās
modernizācijas ievirzes ietver pretkorupcijas un labas pārvaldības standartus.
Minimuma standarti attiecībā uz interešu konfliktu, kas ierosināti šajās
direktīvās, iepriekšējas apspriešanās ar tirgus dalībniekiem, obligāti vai
brīvprātīgi izslēgšanas kritēriji, pašattīrīšanās noteikumi, stingrāki
noteikumi par līgumu grozīšanu un izbeigšanu, datu centralizācija par
korupcijas un interešu konflikta lietām, kā arī uzraudzības un ziņošanas
pienākumi lielā mērā risina pārējās iepriekš paustās bažas. Attiecībā
uz iespējamu turpmāku rīcību, kas dalībvalstīm būs jāveic, 17 valstu
sadaļas, kurās ir izcelti iepirkuma jautājumi, kā arī šīs nodaļas analīze rosina
sniegt šādus vispārējus ieteikumus. 1. Nepieciešams
publiskajā iepirkumā sistemātiski izmantot korupcijas riska novērtējumus ·
Riska
novērtējumi būtu jāizstrādā publiskā iepirkuma pārraudzības līmenī neatkarīgi
no to institucionālā satvara, un atbalsts būtu jāsniedz tiesībaizsardzības un
pretkorupcijas/integritātes aģentūrām. ·
Nodrošināt
datu centralizāciju par atklātajām koruptīvajām darbībām un to norises
scenārijiem, tostarp par interešu konfliktiem un darbinieku rotāciju starp
publisko un privāto sektoru (t.s. virpuļdurvju praksi). Balstīt riska
novērtējumus uz šiem centralizētajiem datiem. ·
Pamatojoties
uz riska novērtējumiem, izstrādāt speciāli pielāgotus pasākumus īpaši
neaizsargātam nozarēm un iepirkuma cikla laikā vai pēc tā visbiežāk
sastopamajiem pārkāpumu veidiem. ·
Īstenot
mērķtiecīgu pretkorupcijas politiku attiecībā uz reģionālajām un vietējām
pārvaldēm. Riska novērtējumi var sniegt arī noderīgu ieskatu par īpaši
neaizsargātiem aspektiem šajā pārvaldes līmenī. ·
Izstrādāt
un izplatīt kopīgas pamatnostādnes par brīdinājuma zīmju sistēmu izmantošanu.
Palīdzēt līgumslēdzējām iestādēm un pārraudzības struktūrām atklāt koruptīvu
rīcību, favorītismu un interešu konfliktu. 2. Augstu
pārredzamības standartu īstenošana attiecībā uz visu iepirkuma ciklu, kā arī
līgumu izpildes laikā ·
Sniegt
kopīgus pārredzamības minimuma standartus reģionālās un vietējās pārvaldes
līmenī attiecībā uz publiskā iepirkuma procedūrām un publiskā iepirkuma līgumu
īstenošanas posmu. ·
Apsvērt
noslēgto publiskā iepirkuma līgumu publicēšanu vai piekļuves nodrošināšanu
tiem, tostarp noteikumus par tiesībām, pienākumiem un sodu klauzulas, izņemot
precīzi noteiktus, ierobežotus un pamatotus izņēmumus konfidencialitātes dēļ
attiecībā uz konkrētiem līguma noteikumiem. ·
Stiprināt
pārredzamību attiecībā uz publiskā iepirkuma procedūru un posmu pirms līguma
piešķiršanas un pēc tās, administratīvajām struktūrām (centrālajā, reģionālajā
un vietējā līmenī) tiešsaistē publicējot gada pārskatus un bilanci un būvdarbu,
piegāžu un pakalpojumu izmaksu sadalījumu. Nodrošināt labāku pārredzamību
attiecībā uz iepirkumiem, ko veic valstij piederoši uzņēmumi, kā arī publiskā
un privātā sektora partnerības kontekstā. 3.
Iekšējo un ārējo kontroles mehānismu stiprināšana
attiecībā uz visu iepirkuma ciklu, kā arī līgumu izpildes laikā ·
Nodrošināt
publiskā iepirkuma pārskata struktūru, konsultatīvo orgānu un pārraudzības
struktūru, kā arī, attiecīgā gadījumā, revīzijas palātu pietiekamas spējas
veikt to pārbaudes uzdevumus. ·
Stiprināt
iekšējos kontroles mehānismus nolūkā novērst un atklāt koruptīvu rīcību un
interešu konfliktus. Nodrošināt pareizas un vienotas pretkorupcijas un interešu
konfliktu pārbaužu metodoloģijas visā publiskā iepirkuma ciklā. Šādās
metodoloģijās būtu jāapsver prioritātes noteikšana visneaizsargātākajiem iepirkuma
procesiem vai pārvaldes līmeņiem un ad-hoc nepaziņotas pārbaudes, ko
veic neatkarīgas pārraudzības struktūras. ·
Stiprināt
kontroles mehānismus un rīkus posmā pēc publiskā iepirkuma līguma piešķiršanas
un tā īstenošanas laikā. ·
Nodrošināt
atbilstīgus pēcpasākumus revīzijas palātas ieteikumiem, kuros konstatēti
pārkāpumi publiskajā iepirkumā. ·
Veikt
piedāvājumu iesniedzēju un apakšuzņēmēju īpašnieku pārbaudes. ·
Nodrošināt
atbilstīgus kontroles mehānismus valstij piederošu uzņēmumu, kā arī publiskā un
privātā sektora partnerības kontekstā veiktam iepirkumam. 4. Saskanīga
pārskata nodrošināšana un izpratnes veicināšana par koruptīvas rīcības
novēršanas un atklāšanas nepieciešamību un speciālajām zināšanām šajā sakarā
visos publiskā iepirkuma līmeņos ·
Panākt
efektīvu koordināciju starp iestādēm, kuru uzdevums ir veikt publiskā iepirkuma
pārraudzību. ·
Izstrādāt
sīkas pamatnostādnes par koruptīvas rīcības un interešu konfliktu novēršanu un
atklāšanu publiskajā iepirkumā, īpaši reģionālajā un vietējā līmenī, un vairot
izpratni par to. ·
Veikt
īpaši pielāgotu prokuratūras un tiesu iestāžu darbinieku apmācību par publiskā
iepirkuma procesa tehniskajiem un juridiskajiem aspektiem. 5. Sankciju
režīmu stiprināšana ·
Nodrošināt
atturošu sankciju piemērošanu saistībā ar koruptīvu rīcību, favorītismu vai
interešu konfliktiem publiskā iepirkuma jomā. ·
Nodrošināt
efektīvus pēcpārbaudes mehānismus savlaicīgai lēmumu par publiskā iepirkuma
līgumiem atsaukšanai un/vai anulēšanai, ja procesu ir skārusi koruptīva rīcība. PIELIKUMS Metodoloģija Ziņojuma aptvertā joma Kā minēts
ievadā, šajā ziņojumā atbilstoši starptautiskajiem tiesību instrumentiem
korupcija ir definēta kā varas ļaunprātīga izmantošana personīgā labuma
gūšanai. Kaut arī par jēdziena precīzu nozīmi un tvērumu ir jāspriež akadēmiskajām
aprindām, tas nozīmē, ka ziņojums aptver divus aspektus. Pirmkārt, tas aptver
konkrētas koruptīvas darbības un tos pasākumus, ko dalībvalstis konkrēti veic,
lai novērstu vai piemērotu sodu par koruptīvām darbībām, kā noteikts likumā.
Otrkārt, tas aptver konkrētus rīcības veidus un pasākumus, kas ietekmē
korupcijas iespējamības riskus, un valsts spēju to kontrolēt. Tādējādi ziņojumā
aplūkots plašs jautājumu loks saistībā ar korupciju, tostarp, papildus
kukuļošanai tiek aplūkota tirgošanās ar ietekmi, dienesta pilnvaru ļaunprātīga
izmantošana, ar nepotismu saistīti aspekti, nelikumīga lobēšana un interešu
konflikts. Šā pirmā ES Pretkorupcijas ziņojuma mērķis ir vērst uzmanību uz
ierobežotu skaitu būtisku ar korupciju saistītu jautājumu. Kontekstuālas saskanības
labad tiek minēti plašāki aspekti. No
korupcijas viedokļa būtiska ir konstitucionālā kārtība (varas deleģēšana, tiesu
iestāžu stāvoklis, prokuratūra iepretim izpildvarai), civildienesta
organizācija un kvalitāte, valsts aktīva loma ekonomikā, privatizācija.
Ziņojumā netiek vispārīgi izvērtēta konstitucionālās kārtības nozīme vai tas,
kā tiek noteikta robeža starp valsts un privāto īpašumu. Tādējādi ziņojums ir
neitrāls attiecībā uz decentralizāciju, tomēr tajā tiek sīkāk izpētīts, vai
pastāv atbilstīgi kontroles mehānismi korupcijas risku pārvaldībai. Tas pats
attiecas uz privatizāciju – valsts aktīvu pāriešana privātās rokās nes līdzi
zināmus korupcijas riskus, tomēr tā var samazināt ilgtermiņa riskus saistībā ar
korupciju, nepotismu un klientelismu. Ziņojumā aplūkots vienīgi tas, vai pastāv
pārredzamas konkurences procedūras, lai mazinātu korupcijas risku. Visbeidzot,
pastāv atšķirīga tiesiskā un konstitucionālā kārtība attiecībā uz prokuratūras
un izpildvaras attiecībām. Ziņojums ir neitrāls attiecībā uz dažādajiem
modeļiem, jo tajā tiek aplūkots vienīgi tas, vai prokurori var efektīvi virzīt
korupcijas lietas. Informācijas avoti Komisija bija apņēmusies nepieļaut esošo ziņošanas mehānismu
pārklāšanos un administratīvā sloga vairošanu dalībvalstīm, uz kurām jau
attiecas dažādi resursietilpīgi salīdzinošā izvērtēšanā balstīti novērtējumi (GRECO,
ESAO, UNCAC, FATF, Moneyval). Tādēļ ziņojums nav balstīts
uz sīki izstrādātām anketām vai ekspertu apmeklējumiem valstīs. Tas balstās uz
bagātīgo informāciju, kas ir pieejama no esošajiem uzraudzības mehānismiem, kā
arī datiem no citiem avotiem, tostarp valstu publiskajām iestādēm, akadēmisko
institūtu veiktajiem pētījumiem, neatkarīgiem ekspertiem, ideju laboratorijām,
pilsoniskās sabiedrības organizācijām, utt. Turklāt ziņojumā ir izmantota uz korupciju attiecīga informācija
par dažādām politikas jomām (piemēram, publiskais iepirkums, reģionālā
politika), ko sniedz dažādas Komisijas struktūrvienības un attiecīgās ES
aģentūras (Eiropols un Eurojust). Tika īpaši pasūtīti pētījumi un
apsekojumi, lai vēl vairāk paplašinātu zināšanu bāzi jomās, kas ir attiecīgas
uz ziņojumu. Plašs pētījums par korupciju publiskā iepirkuma jomā saistībā ar
ES līdzekļiem tika sākts pēc Eiropas Parlamenta iniciatīvas, un to pasūtīja OLAF.
Pētījuma konstatējumi tika izmantoti gan tematiskajā sadaļā, gan valstu
sadaļās. Vēl viens pētījums attiecās uz korupciju veselības aprūpē.
2013. gadā tika veikti divi Eirobarometra apsekojumi, pirmā mērķauditorija
bija plaša sabiedrība, otrajā tika iesaistīts katras dalībvalsts uzņēmumu
reprezentatīvs paraugs. Dati par korupciju reģionālā līmenī tika iegūti no
pētījuma par pārvaldes kvalitāti, kuru veica Gēteborgas Universitātes Valsts
pārvaldes kvalitātes institūts. Visbeidzot, Komisija izmantoja informāciju, kas
iegūta ES līdzfinansētos pētniecības projektos, piemēram, ziņojumos par valstu
integritātes sistēmām, kurus sniedza Transparency International. ES
Pretkorupcijas ziņojums tiek balstīts arī uz Sadarbības un pārbaudes mehānismu
(SPM), kas ir Eiropas Komisijas pārvaldīts pēcpievienošanās pēcpārbaudes
mehānisms Rumānijai un Bulgārijai. Kaut arī šiem abiem mehānismiem ir atšķirīgi
mērķi, ziņojumā ir izmantotas plašās zināšanas un pieredze, kas gūta SPM
procesā, un tās ir attiecīgi minētas abu valstu sadaļās. Pēc SPM procedūras
noslēgšanās šajā ziņojumā tiks turpināta to jautājumu pēcpārbaude, kas ir
būtiski korupcijas kontekstā. Attiecībā
uz Horvātiju pirmspievienošanās procesā un saistītajā uzraudzībā tika savākta
plaša informācija. Plašāk skatoties, pretkorupcijas pasākumu uzraudzībā, kas
bija daļa no paplašināšanās procesa, ir gūts daudz noderīgas pieredzes, ko
varēja izmantot attiecīgajā kontekstā, īpaši faktori, kas ietekmē
pretkorupcijas programmas ilgtspēju. Sagatavošanās process un atbalsta rīki 2011. gada
septembrī Komisija pieņēma lēmumu izveidot ekspertu grupu korupcijas
jautājumos, kas sniegtu atbalstu darbā pie ES Pretkorupcijas ziņojuma.
Ekspertu grupa sniedz padomus par vispārējo metodoloģiju un ziņojumā
ietvertajiem novērtējumiem. Atklātā uzaicinājumā, kuram bija atsaukušies
gandrīz 100 kandidāti, tika izraudzīti septiņpadsmit eksperti. Izraudzītie
eksperti nāk no visdažādākajām jomām (publiskās iestādes, tiesībaizsardzības
iestādes, tiesu iestādes, novēršanas dienesti, privātais sektors, pilsoniskā
sabiedrība, starptautiskās organizācijas, pētniecība, utt.). Eksperti darbojas
patstāvīgi un nepārstāv iestādes, no kurām tie nāk. Grupa sāka darbu
2012. gada janvārī un ir tikusies vidēji reizi trīs mēnešos.[50] Komisija
izveidoja arī vietējo pētniecības korespondentu tīklu, kas darbojas kopš
2012. gada augusta. Tīkls papildina ekspertu grupas darbu, vācot un
apstrādājot attiecīgu informāciju no katras dalībvalsts. Tā sastāvā ir
korupcijas eksperti no pētniecības iestādēm un pilsoniskās sabiedrības
organizācijām. Lai panāktu pilnībā objektīvu pieeju, 28 ārējie
pārbaudītāji pārrauga galvenos korespondentu iesniegtos rezultātus un sniedz
atzinumu par korespondentu snieguma taisnīgumu. Komisija
rīkoja divus darbseminārus, kuros piedalījās valstu iestādes
(pretkorupcijas aģentūras, prokuratūras dienesti, koordinējošās ministrijas),
pētnieki, NVO, žurnālisti un uzņēmējdarbības vides pārstāvji. Pirmais
darbseminārs notika Sofijā 2012. gada 11. decembrī, un tajā
piedalījās ieinteresētās personas no 14 dalībvalstīm (AT, BG, CY, CZ, EL,
ES, FR, HR, HU, IT, PT, RO, SK, SI). Otrais darbseminārs notika 5. martā
Gēteborgā Zviedrijā, un tajā piedalījās ieinteresētās personas no pārējām
14 dalībvalstīm (BE, DE, DK, EE, IE, LU, MT, NL, LT, LV, PL, SE, FI, UK).
Darbsemināru nolūks bija informēt par Komisijas darbu pie ziņojuma un iegūt
valstīm raksturīgo labo un negatīvo praksi pretkorupcijas jautājumu risināšanā
dalībvalstīs. Komisija
arī saņēma informāciju no valstu pretkorupcijas iestādēm, kas ietilpst EPAC/EACN
tīklā (Eiropas partneri cīņā pret korupciju /Eiropas korupcijas apkarošanas
kontaktpunktu tīkls). Komisija
arī deva iespēju dalībvalstu iestādēm iepazīties ar attiecīgo valstu sadaļu
agrīniem projektiem (kuros nebija iekļauti jautājumi, kuros dalībvalstīm
ieteikts veikt pēcpasākumus) un sniegt komentārus. Šie komentāri tikai rūpīgi
apsvērti ziņojuma sagatavošanas laikā. Vērtēšanas metodoloģija un rādītāju izmantošana Ziņojums pamatā
balstās vairāk uz kvalitatīviem, nekā kvantitatīviem rādītājiem. Kā norādīts
iepriekš, kvalitatīvā novērtējuma pamatā ir katras valsts novērtējums, vadoties
pēc tās sasniegumiem. Uzmanība ir vērsta uz to, kas darbojas labi un kas ne
attiecībā uz korupcijas jautājumu risināšanu konkrētajā valstī. Kvantitatīvām
pieejām ir mazāka loma, galvenokārt tāpēc, ka ir grūti skaitliski izmērot
korupcijas problēmu un vēl grūtāk – sarindot valstis pēc rezultātiem. Šķēršļi,
kas traucē izmantot kvantitatīvas pieejas, ir saistīti ar faktu, ka plaši
zināmos apsekojumos indeksus mēdz sastādīt, izmantojot citu datus. Tas rada
kaskādes efektu – salikti indeksi, kas balstās uz šo pieeju, var atspoguļot
datus, kas savākti vienu vai divus gadus pirms to publicēšanas. Piemēram,
apsekojumos mēdz izmantot Eirobarometra rezultātus, taču laikā, kad tiek publicēti
saliktie indeksi, var būt pieejams jau jaunāks Eirobarometra apsekojums. Uztveres
apsekojumi, ņemot vērā korupcijas slēpto būtību, laika gaitā sniedz būtisku
rādītāju par problēmas izplatības apmēru. Apsekojumi pēc definīcijas
aprobežojas ar konkrētu jautājumu kopumu, uz kuriem tiek saņemtas atbildes, un
ir ļoti atkarīgi no respondentu atklātības. Apsekojumu rezultātus arī
neapšaubāmi ietekmē tiešie notikumi interviju laikā. Tajā pašā laikā, ja valsts
veic stingrākus pasākumus pret korupciju, kā rezultātā tiek atklāts vairāk
gadījumu, tie tiek plašāk atspoguļoti plašsaziņas līdzekļos un par tiem vairāk
uzzina sabiedrība, uztveres apsekojumi var radīt negatīvu dinamiku – vairāk
cilvēku nekā iepriekš ziņos par augstāku korupcijas uztveres līmeni. Turklāt
atbildes var būt politikas iespaidotas, saistot konkrētas valdības popularitāti
ar politikas īstenošanas neefektivitāti. Tomēr uztveri par korupcijas plašo
izplatību pašu par sevi var uzskatīt par neefektīvas politikas rādītāju. Līdztekus
uztveres apsekojumiem interesanti ir pētījumi par saikni starp dažiem
ekonomiskiem un sociāliem rādītājiem un korupciju. Piemēram, korupcija ir
aplūkota, par pamatu ņemot potenciālo saikni ar ekonomikas izaugsmes tempu,
publisko līdzekļu piešķiršanu, interneta izplatību, saukšanai pie atbildības
paredzēto budžetu un konkurences noteikumu izpildi. Tomēr praksē vērojamas
grūtības saistībā ar spējām vākt ticamus, salīdzināmus augstas kvalitātes datus
visās dalībvalstīs, kā arī pārliecinoši pierādīt saikni starp šiem faktoriem un
korupciju. Visbeidzot, ir grūti, balstoties uz šīm saiknēm, izdarīt skaidrus uz
politiku vērstus secinājumus. Neraugoties
uz šiem ierobežojumiem, Komisija izlēma izmantot jau esošos rādītājus. Tika
sastādīts cik iespējams visaptverošs šo rādītāju saraksts, sīkāk neizvērtējot
pieejamo datu uzticamību/būtiskumu. Saraksts tika sastādīts, apkopojot datus no
jau esošiem apsekojumiem (ko veic ESAO, Pasaules banka, Pasaules Ekonomikas
forums, Transparency International, akadēmiskās aprindas, utt.), no
Eirobarometra un daudziem citiem avotiem. Saraksts netika sastādīts kā pamats
jaunam korupcijas indeksam, bet gan, lai sniegtu analīzes elementus, kuri
papildinātu kvalitatīvo novērtējumu, kas ir katra ziņojuma pamatā. Sagatavojot
sarakstu, Komisija apjauta, ka, paļaujoties galvenokārt uz rādītājiem un
statistikas datiem, varētu rasties fundamentālas grūtības apzināt korupcijas
problēmu būtību un, kas ir vēl svarīgāk, izstrādāt izpildāmus, attiecīgi
pielāgotus politikas ieteikumus. Tomēr tika savākti jau noteiktie rādītāji,
kuri ir tieši attiecīgi uz pretkorupcijas centieniem un kuriem pamatā ir
uzticami dati, lai izpētītu situāciju dalībvalstīs un noteiktu jomas, kurās
valstu izpētē ir nepieciešama sīkāka analīze. Šie dati 1) tika izmantoti
situācijas aprakstos (proti, valstu sadaļu ievados), un 2) kalpo par
sākumpunktu vai papildu faktoru turpmākai konkrētu jautājumu/ nozaru izpētei
valsts vai ES līmenī, norādot uz problēmas konstatēšanu un attiecīgās rīcības
novērtējumu; 3) visbeidzot, tie arī palīdzēja apzināt nepilnības vai
saskanīguma trūkumu dažādos avotos. Krimināltiesību
statistikas interpretāciju korupcijas kontekstā nepieciešams rūpīgi apsvērt.
Smagu noziegumu, piemēram, zādzības, laupīšanas, ielaušanās vai uzbrukuma
gadījumā cietusī persona, visticamāk, ziņos par noziegumu policijai. Tādēļ
noziedzības statistika var liecināt par problēmas apmēru. Atšķirībā no citiem
noziegumiem korupcija ir slēpta, un vairumā gadījumu nav tiešas cietušās
personas, kas varētu ziņot par noziegumu. Tādēļ paredzams, ka attiecībā uz
korupciju neatklāto gadījumu procentuālā daļa būs daudz lielāka nekā attiecībā
uz citiem noziegumiem. Par
korupcijas problēmas apmēriem var liecināt lielais gadījumu skaits, par kuriem
ir ziņots tiesībaizsardzības struktūrām, kuri ir izskatīti tiesās un par kuriem
ir pieņemti notiesājoši spriedumi. No otras puses, tas arī rāda pozitīvu ainu –
pret korupciju attieksme var būt mazāk iecietīga un tādēļ labprātāk tiek ziņots
par noziegumu; tiesībaizsardzības struktūru un tiesu iestāžu rīcībā ir nepieciešamie
rīki, lai atklātu korupcijas gadījumus un sauktu par tiem pie atbildības.
Taisnība ir arī pretējam apgalvojumam – zemais paziņoto gadījumu un saukšanu
pie atbildības skaits vēl neliecina par zemu korupcijas līmeni; tas tā var būt
tādēļ, ka trūkst vēlēšanās stāties pretī korupcijai, prokuroriem un tiesnešiem
trūkst motivācijas un/vai viņiem nav nepieciešamo rīku un resursu, lai risinātu
korupcijas lietas. Turklāt datu salīdzināšana par kriminālprocesiem ir ļoti
grūta šādu divu iemeslu dēļ: pirmkārt, dalībvalstīs nav vienotas
krimināltiesiskas definīcijas korupcijai, kā rezultātā ar korupciju saistīti
noziedzīgi nodarījumi tiek uzskaitīti atšķirīgi; otrkārt, ņemot vērā
kriminālprocesuālās atšķirības, piemēram, attiecībā uz prasībām par pierādījumu
vākšanu, par korupciju var saukt pie atbildības citu noziedzīgu nodarījumu
(piemēram, krāpšanas, nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas) ietvaros. Dalībvalstu
starpā būtiski atšķiras pieejamās informācijas par korupciju apjoms, arī ārpus
krimināllietām. Atkal, tāpat kā iepriekš, to var interpretēt divējādi. No
vienas puses, problēmas apmēru var korelēt ar pieejamās informācijas kvalitāti.
No otras puses, dažos gadījumos korupcija netiek uzskatīta par prioritāti, un
ir samērā maz informācijas, kas ļautu noteikt tās apmēru un novērtēt, vai
politikas pasākumi ir pietiekami un efektīvi. Šī metodoloģiskā problēma vēl
vairāk apgrūtina dalībvalstu jēgpilnu salīdzināšanu. Pasākumi, vēršoties pret korupciju Ziņojums
balstās uz pieņēmumu, ka korupcijas jomā nav viena risinājuma, kas der visām
situācijām. Tajā netiek ierosināti standartizēti risinājumi visam dalībvalstīm,
piemēram, tas, kādi (likumdošanas vai citi) risinājumi ir nepieciešami, lai
vērstos pret problēmu saistībā ar interešu konfliktu, ir atkarīgs no dažādiem
faktoriem, tostarp, pakāpes, kādā interešu konflikts jau tiek atzīts par
būtisku jautājumu valstī, esošajām kultūras normām un pakāpes, kādā atzītas
sabiedriskās normas nepieciešams atspoguļot tiesību aktos. Ziņojuma mērķis ir
sniegt ieteikumus, kas iederas katras dalībvalsts konkrētajā kontekstā. Pirms
desmit gadiem visaptverošas pretkorupcijas stratēģijas tika uzskatītas par
universālu veidu, kā izvirzīt korupciju politiskās darba kārtības priekšplānā
un piesaistīt politisko gribu un resursus. Tomēr rezultāti atšķīrās. Dažos
gadījumos darbs pie stratēģijām bija patiess progresa virzītājs, citos
iespaidīgām stratēģijām bija neliela ietekme uz vietējo situāciju, vai arī
tādas nebija vispār. Tādēļ ziņojumā ievērota piesardzība attiecībā uz ieteikumu
pieņemt stratēģijas, un tas tiek darīts vienīgi tad, ja šķiet, ka stratēģijas
izstrādē ieguldīto pūliņu rezultātā tika panākta pozitīva iesaiste un būtisks
uzlabojums iestāžu sadarbībā. Līdzīgi
kā stratēģijas, ļoti populāras ir bijušas pretkorupcijas aģentūras. Arī šajā
gadījumā rezultāti izrādījās atšķirīgi. Dažos gadījumos, kad aģentūrām ir
piešķirtas lielas pilnvaras, neatkarīga, apņēmīga vadība ir izrādījusies
būtisks virzītājspēks, kā darbības rezultātā bija iespējams saukt pie
atbildības augsta līmeņa korupcijas lietās. Citos gadījumos aģentūru izveidei
varētu būt bijusi negatīva loma, radot iespaidu, ka citām iestādēm nav
nepieciešams veikt savu darba daļu. Tādēļ ziņojumā ir novērtēta katra situācija
atsevišķi un ņemti vērā katras valsts īpašie apstākļi, neuzstājot uz vienu
risinājumu visām situācijām. Ziņojumā
uzmanība ir vērsta uz faktu, ka dažām iestādēm, kurām varētu būt būtiska loma
cīņā pret korupciju, trūkst pienācīgu finanšu un cilvēkresursu. Komisija labi
apzinās, ka pašreizējos taupības apstākļos piešķirt vairāk līdzekļu dažām
iestādēm un īstenošanas centieniem var būt ļoti grūti. Tomēr šāda līdzekļu
piešķiršana konkrētās situācijās laika gaitā var radīt būtiskus ietaupījumus,
samazinot korupcijas radītās izmaksas. Tādēļ ziņojumā dažos gadījumos ir pausts
atbalsts līdzekļu prioritārai piešķiršanai konkrētām publiskām struktūrām vai
programmām, kas ir būtiskas korupcijas novēršanai vai cīņai pret to. Sinerģija ar esošiem uzraudzības mehānismiem un
vērtēšanas kritēriji Starptautiskā līmenī galvenie esošie uzraudzības un
izvērtēšanas mehānismi ir Eiropas Padomes Pretkorupcijas starpvalstu grupa (GRECO),
ESAO darba grupa pret kukuļošanu un ANO Pretkorupcijas konvencijas (UNCAC) pārskatīšanas
mehānisms. Gatavojot šo ziņojumu, Komisija plaši izmantoja minēto mehānismu
(īpaši GRECO un ESAO) konstatējumus. Svarīga loma kā vērtēšanas atsauces
punktam ir tādiem pretkorupcijas standartiem kā, piemēram, tiem, kas iekļauti UNCAC
vai kurus noteikusi GRECO un ESAO (piemēram, Eiropas Padomes
Krimināltiesību pretkorupcijas konvencija un tās Papildprotokols, Civiltiesību
pretkorupcijas konvencija, Eiropas Padomes Ministru Komitejas pieņemtie
divdesmit pamatprincipi cīņai pret korupciju, Eiropas Padomes rekomendācijas
par politisko partiju finansēšanu, Eiropas Padomes rekomendācijas par
amatpersonu rīcības kodeksu un ESAO Konvenciju pret kukuļdošanu). Ziņojumā nav atkārtota sīkā, tehniskā analīze, kas
iekļauta GRECO vai ESAO ziņojumos, kaut gan tas balstās uz tajos
sniegtajiem ieteikumiem, ja tie vēl nav izpildīti un ir būtiski saistībā ar
galvenajiem aplūkojamiem jautājumiem, kas noteikti konkrētās valsts sadaļā.
Pievēršot uzmanību atsevišķiem ieteikumiem, kuri iepriekš noteikti citos
mehānismos, ziņojuma mērķis ir veicināt to īstenošanu. Sinerģija ar GRECO ir īpaši svarīga, ņemot
vērā to, ka tā aptver visas ES dalībvalstis, kā arī citas Eiropas valstis, kas
ir būtiskas turpmākās paplašināšanās un Austrumu partnerības kontekstā.
Komisija pašlaik veic pasākumus, kas ļaus ES turpmāk pilnībā pievienoties GRECO,
turklāt dodot iespēju ciešāk sadarboties turpmāko ES Pretkorupcijas ziņojumu
izstrādes nolūkā. [1]
http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0308:FIN:LV:PDF
. [2] Konkrēti,
ANO Pretkorupcijas konvencija, kā arī Eiropas Padomes pretkorupcijas tiesību
instrumenti, tostarp Rezolūcija (97) 24 par divdesmit pamatprincipiem
cīņai pret korupciju un Rekomendācija Nr. R (2000) 10 par
amatpersonu rīcības kodeksiem un Rekomendācija Nr. R (2003)4 par
kopīgiem nosacījumiem cīņai pret korupciju politisko partiju un priekšvēlēšanu
kampaņu finansēšanā. [3] Korupcijas kopējās ekonomiskās izmaksas aprēķināt nav viegli.
Minētais skaitlis balstās uz tādu specializētu iestāžu un struktūru aprēķiniem
kā Starptautiskā tirdzniecības palāta, Transparency International, ANO
iniciatīva Global Compact, Pasaules Ekonomikas forums, 2009. gada publikācija
Clean Business is Good Business, kas vedina domāt, ka korupcija pasaules
līmenī veido 5 % no IKP. Skatīt arī Komisijas 2011. gada
6. jūnija paziņojumu "Korupcijas apkarošana Eiropas Savienībā": http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0308:FIN:LV:PDF
. [4] Excellence in Public Administration for competitiveness in EU
Member States (2011-2012): http://ec.europa.eu/enterprise/policies/industrial-competitiveness/monitoring-member-states/improving-public-administration/ [5] COM(2014)14. [6]
Šo apsekojumu ik pēc diviem gadiem veic starp iedzīvotājiem visās
dalībvalstīs, balstoties uz tiešām intervijām ar 1000 vai
500 respondentiem (atkarībā no iedzīvotāju skaita). Šajā apsekojumā
2013. gada februāra beigās un marta sākumā piedalījās kopumā 27 786 personas
(reprezentatīvais paraugs). Apsekojumā cita starpā tika aplūkota korupcijas
uztvere vispārīgi, personīgā pieredze ar korupciju, kā arī attieksme pret
labvēlību un dāvanām. Eirobarometra apsekojumi ik pēc diviem gadiem tiek veikti
kopš 2007. gada, bet 2013. gadā Komisija nolēma jautājumus īpaši
pielāgot šā ziņojuma vajadzībām. Tādēļ salīdzinājumi ar iepriekšējiem gadiem
jāuztver piesardzīgi. Pilns ziņojuma teksts ir pieejams šeit:
http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/eb_special_399_380_en.htm#397. [7]
Uz telefonsarunu balstītais tā sauktais Eirobarometra zibapsekojums
aptvēra sešas nozares ES 28 dalībvalstīs, un to pirmo reizi veica
2013. gadā laikā no 18. februāra līdz 8. martam. Viedokli sniegt
tika aicināti (visu apmēru) uzņēmumi tādās nozarēs kā enerģētika, veselības
aprūpe, būvniecība, ražošana, telekomunikācijas un finanses. Pilns ziņojuma
teksts ir pieejams šeit:
http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/flash_arch_374_361_en.htm#374. [8]
Korupcijas uztveres indeksu (CPI) katru gadu publicē Transparency
International: http://cpi.transparency.org/cpi2013/. [9]
COM(2012)363. [10] Skatīt 2013. gada 3. jūnija vispārējo pieeju, Padomes
dokuments 10232/13. [11] Skatīt Juridiskās komitejas atzinumu A7-0000/2013. [12] Aktīvu atklāšana nenozīmē automātisku publicēšanu, jo tā ir
jāsaskaņo ar tiesībām uz datu aizsardzību. Dažas dalībvalstis, kuras piemēro
aktīvu atklāšanas sistēmas, nepublicē visas aktīvu deklarācijas. Tomēr šīs
dalībvalstis prasa amatpersonām iesniegt sīkas aktīvu deklarācijas attiecīgajām
iestādēm. [13] Eiropas Padome ir definējusi interešu konfliktu kā situāciju,
"kad valsts amatpersonai ir personiskas intereses, kas var ietekmēt vai
par ko varētu uzskatīt, ka tās var ietekmēt, godīgu un objektīvu valsts
amatpersonas oficiālo pienākumu veikšanu", ar jēdzienu "personiskas
intereses" saprotot "jebkāda labuma gūšan[u] tai, tās ģimenei, tuviem
radiniekiem, draugiem un personām vai organizācijām, ar ko tai ir vai ir
bijušas darījumu vai politiskās attiecības." Pie tām pieder arī ar
iepriekšminēto saistīta finansiālā vai civilā atbildība. Skat. Ministru
komitejas Rekomendāciju dalībvalstīm Nr. R (2000) 10 par amatpersonu rīcības
kodeksiem: http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/greco/documents/Rec(2000)10_EN.pdf. [14] COM(2011) 309 galīgā redakcija, Pamatlēmuma 2003/568/TI otrais
īstenošanas ziņojums, 6.6.2011.: : http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0309:FIN:LV:PDF. . [15] Zviedrijas Gēteborgas universitātes Valsts pārvaldes kvalitātes
institūta secinājumi. [16] http://assembly.coe.int/ASP/XRef/X2H-DW-XSL.asp?fileid=18151&lang=EN. [17] http://star.worldbank.org/star/. [18] Likums 3861/2010. [19] http://diavgeia.gov.gr/en. [20] Transparency International ES līdzfinansēta projekta
ietvaros veica ES dalībvalstu tiesiskā regulējuma salīdzinošu analīzi attiecībā
uz ziņotāju aizsardzību, skat. http://www.transparency.org/whatwedo/pub/whistleblowing_in_europe_legal_protections_for_whistleblowers_in_the_eu
. [21] http://ec.europa.eu/internal_market/publicprocurement/docs/modernising_rules/public-procurement-indicators-2011_en.pdf. [22] http://ec.europa.eu/internal_market/publicprocurement/docs/modernising_rules/public-procurement-indicators-2011_en.pdf. [23] http://www.nispa.org/files/conferences/2008/papers/200804200047500.Medina_exclusion.pdf. [24] ESAO Integritātes principi publiskā iepirkuma jomā, http://www.oecd.org/gov/ethics/48994520.pdf. [25] Francija, Itālija, Ungārija, Lietuva, Nīderlande, Polija, Rumānija
un Spānija. [26] ‘Identifying and Reducing Corruption in Public Procurement in
the EU – Development of a methodology to estimate the direct costs of
corruption and other elements for an EU-evaluation mechanism in the area of
anti-corruption’, 2013. gada 30. jūnijs, PricewaterhouseCoopers
un ECORYS. [27] Konkrētāki piemēri ir sniegti nodaļā par pozitīvu un negatīvu
praksi. [28] Direktīva 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā
koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts
līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, OV L 134, 30.4.2004.,
114. lpp.; Direktīva 2004/17/EK (2004. gada 31. marts), ar ko
koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas
ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs, OV L 134,
30.4.2004., 1. lpp.; Direktīva 2009/81/EK (2009. gada 13. jūlijs
), ar kuru koordinē procedūras attiecībā uz to, kā līgumslēdzējas iestādes vai
subjekti, kas darbojas drošības un aizsardzības jomā, piešķir noteiktu
būvdarbu, piegādes un pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības, un ar kuru groza
Direktīvas 2004/17/EK un 2004/18/EK, OV L 216, 20.8.2009., 76. lpp.; Direktīva 89/665/EK (1989. gada
21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri
attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma
līgumus valsts vajadzībām, OV L 395, 30.12.1989., 33. lpp., kurā grozījumi
izdarīti ar Direktīvu 2007/66/EK, un Padomes Direktīva 92/13/EEK
(1992. gada 25. februāris), ar ko koordinē normatīvos un
administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu
piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes,
enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, OV L 76, 23.3.1992.,
14.-20. lpp.
[29] Uz būvdarbu koncesiju piešķiršanu pašlaik attiecas pamatnoteikumi
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvā
2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu
un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, bet uz
pakalpojumu koncesiju piešķiršanu ar pārrobežu elementu attiecas Līguma
principi, īpaši, preču brīvas aprites, brīvības veikt uzņēmējdarbību un
pakalpojumu sniegšanas brīvības principi, kā arī no tiem izrietošie principi,
piemēram, vienlīdzīga attieksme, diskriminācijas aizliegums, savstarpēja
atzīšana, proporcionalitāte un pārredzamība. [30] SWD(2012) 342 galīgā redakcija, http://ec.europa.eu/internal_market/publicprocurement/docs/implementation/20121011-staff-working-document_en.pdf. [31] Pārkāpumu procedūras ir procedūras, ko Eiropas Komisija sāk pret
dalībvalsti iespējamas ES tiesību aktu neievērošanas gadījumā. Katra
dalībvalsts ir atbildīga par ES tiesību aktu īstenošanu (pasākumu īstenošanu
noteiktajā termiņā, atbilstību un pareizu piemērošanu) savā tiesību sistēmā.
Eiropas Komisija ir atbildīga par to, lai tiktu nodrošināta ES tiesību aktu
pareiza piemērošana. Tādējādi, ja dalībvalsts ar savu darbību vai bezdarbību
neievēro ES tiesību aktus, Eiropas Komisijai ir tiesības pašai censties panākt,
ka tiek izbeigts šāds ES tiesību pārkāpums, un vajadzības gadījumā tā var
vērsties Eiropas Savienības Tiesā. Komisija var sākt trīs veidu pārkāpuma
procedūras, proti, ja noteiktajā termiņā netiek paziņots par īstenošanas
pasākumiem, ja transponēšana neatbilst ES noteikumiem un ja piemērošana nav
pareiza (darbība vai bezdarbība, kas attiecināma uz dalībvalsti). [32] Citi pārkāpumi ietvēra atlases un piešķiršanas kritēriju
neskaidrību, noteikumu par publisko struktūru savstarpēju sadarbību (izņemot
iekšējo noteikumu) nepareizu piemērošanu, līgumu vērtības aprēķināšanu, atlases
kritērijus (citas problēmas, atskaitot diskriminējošus kritērijus), nepamatotu
izslēgšanu no procedūras, pamatnolīgumus un aizsardzības un drošības apsvērumu
vadītu izņēmumu nepamatotu izmantošanu. [33] Izvērtējuma ziņojums (SEC(2011) 853 galīgā redakcija. [34] COM(2011) 895 galīgā redakcija, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0895:FIN:LV:PDF. [35] COM(2011) 896 galīgā redakcija, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0896:FIN:LV:PDF. [36] COM(2011) 897 galīgā redakcija, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0897:FIN:LV:PDF [37] 2013. gada Eirobarometra zibapsekojums 374. [38] http://www.oecd.org/gov/ethics/oecdprinciplesforintegrityinpublicprocurement.htm. [39] ‘Identifying and Reducing Corruption in Public Procurement in
the EU – Development of a methodology to estimate the direct costs of
corruption and other elements for an EU-evaluation mechanism in the area of
anti-corruption’, 2013. gada 30. jūnijs, PricewaterhouseCoopers
un ECORYS. [40] Lēmumi, ar kuriem maina īpašumu/zemes vai apkārtnes zonu
klasifikāciju. Katra klasifikācija ietver atšķirīgus ierobežojumus un
saistības. [41] Brošūra ir īpaši izstrādāta kā pamatnostādnes publiskajam konkursam
būvniecības nozarē, kas ir viena no jomām, kas ir visneaizsargātākā pret
korupciju, taču plašāk šī brošūra der visam municipalitāšu publiskajam
iepirkumam. [42] Riska pārvaldības politika attiecas uz risku identificēšanu, novērtēšanu un to
prioritātes noteikšanu, kam seko konkrētas darbības nolūkā mazināt un kontrolēt
šādu risku potenciālo ietekmi. [43] Brīdinājuma zīmju mehānismi, kuru mērķis ir palīdzēt līgumslēdzējām
iestādēm vai publiskā iepirkuma centrālajām struktūrām atklāt koruptīvu rīcību,
ir brīdinājuma sistēmas, kas ietver tādu konkrētu rādītāju identificēšanu un
uzraudzību, kuri var norādīt uz aizdomām par koruptīvu rīcību (piemēram,
uzkrājoties noteiktam skaitam rādītāju, sistēmā var parādīties brīdinājuma
zīme, kuru nepieciešams sīkāk verificēt vai pārbaudīt). [44] Istituto per l’innovazione e trasparenza degli appalti e la
compatibilità ambientale. [45] Piemēram, autoceļa būvniecībā izmantojamie materiāli dažādās vietās
krietni atšķiras atkarībā no klimata, vietas, kur tas tiek būvēts,
ģeogrāfiskajām iezīmēm, utt. [46] http://ec.europa.eu/internal_market/publicprocurement/docs/eprocurement/actionplan/actionplan_en.pdf. [47] ‘Public procurement in Europe- cost and effectiveness’, PwC
Ecorys London Economics, 2011. gada marts. [48] Pašattīrīšanās ļauj uzņēmumiem veikt pasākumus, lai labotu
situāciju, kuras dēļ tie ir iekļauti izslēdzamo pretendentu sarakstā, un
tādējādi tiktu atcelta šāda izslēgšana no publiskajiem konkursiem. [49] To uzņēmumu saraksti, kuriem liedz piedalīties publiskajos
konkursos cita starpā tādēļ, ka pret tiem ir pieņemts galīgs notiesājošs
spriedums par korupciju vai citiem smagiem noziedzīgiem nodarījumiem. [50] Grupas dalībnieku saraksts un sanāksmju protokoli ir pieejami šādā
saitē: http://ec.europa.eu/transparency/regexpert/detailGroup.cfm?groupID=2725. LATVIJA 1.
IEVADS —
galvenās iezīmes un konteksts Pretkorupcijas
regulējums Stratēģiska
pieeja.
Pretkorupcijas vispārīgais
regulējums ir noteikts Korupcijas novēršanas un apkarošanas
pamatnostādnēs 2009.–13. gadam[1]. Rīcības
politika sīkāk ir noteikta Korupcijas novēršanas un apkarošanas
programmā 2009.–13. gadam, un tajā ir ietverti 70 uzdevumi, kas
jāveic dažādām iestādēm. Abus dokumentus valdība
ir apstiprinājusi. Programma ir vērsta uz rezultātiem, un
tajā uzskaitīti konkrēti termiņi, rezultatīvie
rādītāji un atbildība. Programmā nav iekļauta
sīki izstrādāta budžeta tāme. Korupcijas novēršanas
un apkarošanas birojs (“KNAB”) ir
programmas īstenošanas koordinējošā iestāde. KNAB ir konstatējis konkrētus korupcijas riskus
publiskajā iepirkumā un pakalpojumos, pašvaldībās un valsts
uzņēmumos[2].
2013. gada februārī valdība apstiprināja
cilvēkresursu pamatplānu centrālajā pārvaldē,
paredzot atklātu konkursu plašāku izmantošanu un vienotu
disciplinārās atbildības sistēmu. Līdz 2015. gadam
ir plānots izstrādāt vienotu ētikas kodeksu[3]. Tiesiskais regulējums. Saskaņā ar
Eiropas Padomes valstu grupu pret korupciju (“GRECO”) Latvijas Krimināllikumā paredzētie, regulāri
grozītie noteikumi par kukuļošanu veido samērā labu pamatu
kriminālatbildības noteikšanai par korupcijas noziegumiem.[4] Latvija daļēji ieviesa GRECO ieteikumu
precizēt to, kādā veidā Krimināllikumā ir
ietverts nepienācīgas priekšrocības piedāvājums un
pieprasījums, kā arī šādas priekšrocības
nepieprasīta saņemšana. Arī GRECO ieteikumi
attiecībā uz kriminālatbildības noteikšanu par aktīvu
kukuļdošanu valsts un pašvaldību iestāžu darbiniekiem un par
netiešu aktīvu tirgošanos ar ietekmi ir ieviesti daļēji[5]. Reaģējot uz šiem un citiem ieteikumiem, 2012. gada
decembrī un 2013. gada martā Latvija grozīja
Krimināllikumu. 2013. gada augustā valdība ierosināja
veikt grozījumus Valsts civildienesta likumā, lai
centralizētu administratīvo aģentūru vadītāju
atlasi – Valsts kanceleja izstrādātu atlases procedūru un
kritērijus, paziņotu par konkursiem un novērtētu
kandidātu kompetenci[6]. Ierosināto
noteikumu mērķis ir ierobežot politisko ietekmi un personīgo
kontaktu nozīmi šādā atlasē. Institucionālā sistēma. 2008. gadā Latvija samazināja budžetu
iestādēm, kas ir iesaistītas korupcijas novēršanā un
apkarošanā. KNAB šajā jomā saglabā
centrālo nozīmi. Birojam, neraugoties uz neseno iekšējo
krīzi, ir pieredze augsta līmeņa izmeklēšanas lietās. KNAB
stratēģijas projektā 2013.–15. gadam uzmanība
pievērsta iestādēm, kas rīkojas ar liela apjoma finanšu
līdzekļiem un resursiem, veselības aprūpes jomai,
tiesām, tiesībaizsardzības iestādēm un politisko
partiju finansēšanai[7].
KNAB sadarbojas ar Finanšu policiju, Valsts robežsardzi un citām
iestādēm. Valsts policijas
Iekšējās drošības birojs (“IDB”) izmeklē noziedzīgus
nodarījumus, ko izdarījuši policisti, kā arī izskata
iedzīvotāju iesniegtās sūdzības, tostarp ar korupciju
saistītās. Birojs kļūs par atsevišķu iestādi
Iekšlietu ministrijas pārraudzībā[8].
Valsts kontrolei (“VK”), kas kontrolē valsts un pašvaldības
resursu izlietojumu, ir augsts neatkarības līmenis gan juridiski, gan
faktiski. 2011. gadā
Valsts kontrole konstatēja nopietnus trūkumus septiņu valsts
iestāžu gada pārskatos. No 2006. līdz 2012. gadam VK
secinājumu rezultātā tika uzsāktas 23 administratīvās
lietas, 15 gadījumos tiesvedība netika uzsākta noilguma
dēļ un tika uzsākti 56 kriminālprocesi, no kuriem
vienā ir pieņemts notiesājošs spriedums un uzlikts naudas sods[9].
Lai gan krimināllietas parasti tiek izskatītas īsākos
termiņos nekā civillietas vai administratīvās lietas, tiek
uzskatīts, ka kavējumi sarežģītākās
krimināllietās traucē korupcijas apkarošanu, ņemot
vērā to, ka tikai dažās no augsta līmeņa
korupcijas lietām ir pieņemts notiesājošs spriedums[10]. Notiesājoši spriedumi par noziedzīgiem
nodarījumiem, kas saistīti ar korupciju, parasti attiecas uz
zemākās vai vidējās pakāpes ierēdņiem un
darījumiem, kuros iesaistītas nelielas summas[11]. Uzskatu izzināšana Aptaujas par
viedokļiem. 2013. gada īpašajā Eurobarometer
pētījumā 83 % aptaujāto uzskatīja, ka
Latvijā korupcija ir plaši izplatīta (ES vidējais
rādītājs ir 76 %), un 67 % atzina, ka ir
pieņemami dot dāvanu, lai iegūtu kaut ko no civildienesta
(augstākais rādītājs ES). 20 % uzskata, ka korupcija
ietekmē viņu ikdienas dzīvi (ES vidējais
rādītājs ir 26 %). 81 % piekrīt, ka
kukuļošana un pazīšanās izmantošana bieži vien ir
vieglākais veids, kādā iegūt sabiedriskos pakalpojumus (ES
vidējais – 73 %)[12]. Pieredze ar korupciju. 6 % no Latvijā aptaujātām
personām 2013. gada
īpašajā Eurobarometer aptaujā norāda, ka
pēdējo 12 mēnešu laikā no viņiem ir pieprasīts
vai ticis sagaidīts, ka viņi maksās kukuli (ES vidējais
rādītājs ir 4 %), un 25 % saka, ka viņi personīgi
pazīst kādu, kas pieņem vai ir pieņēmis kukuļus
(ES vidējais rādītājs ir 12 %). Uzņēmumu
aptaujas. Saskaņā ar 2013. gada Eurobarometer
uzņēmumu aptauju 20 % no uzņēmumiem uzskata, ka
korupcija ir problēma, veicot uzņēmējdarbību
Latvijā (ES vidējais rādītājs ir 43 %), un 37 %
domā, ka korupcija pēdējo trīs gadu laikā tiem nav
ļāvusi uzvarēt publiskā iepirkuma konkursā (ES vidējais
rādītājs ir 32 %). 79 % uzskata, ka korupcija ir plaši
izplatīta (ES vidējais rādītājs ir 75 %)[13]. Pamatjautājumi Privātais sektors. Latvija daļēji ir transponējusi noteikumus,
kas paredzēti Pamatlēmumā 2003/568/TI par juridisko personu
atbildību. Ziņojot par transponēšanu 2011. gadā,
Komisija secināja, ka attiecībā uz aktīvu
korupciju Latvijas tiesību aktos nav iekļauts kukuļa
solīšanas elements, turklāt par pārkāpumu uzskata tikai
gadījumus, kad piedāvājums/solījums tiek pieņemts.
Saskaņā ar otro īstenošanas ziņojumu attiecībā uz
pasīvo korupciju piedāvājuma pieņemšana nav iekļauta
Latvijas tiesību aktos[14]. Nesen veikti grozījumi ir pievērsušies dažiem no šiem
jautājumiem. Ēnu ekonomika 2012. gadā veidoja 26,1 %
no IKP[15]. 2013. gada globālajā
konkurētspējas indeksā Latvija ir 52. vietā no 148 valstīm[16]. Interešu konflikts un aktīvu atklāšana.
Divus
gadus pēc amata atstāšanas amatpersonas nedrīkst gūt
ienākumus no uzņēmuma, ja šīs amatpersonas, savus
pienākumus pildot, attiecībā uz konkrēto uzņēmumu
pieņēma lēmumus par iepirkumiem, lēma par publisko
līdzekļu piešķiršanu vai veica uzraudzības funkcijas[17].
Amata pienākumu pildīšanas laikā un divus gadus pēc amata
atstāšanas Saeimas deputātiem, ministriem un citiem
augstākā līmeņa ierēdņiem nevar piederēt kapitāldaļas
uzņēmumos, kas piedalās publiskajā iepirkumā vai
saņem publiskos finanšu līdzekļus, izņemot tos
gadījumus, kad šie līdzekļi ir piešķirti atklāta
konkursa rezultātā. Līdzīgi noteikumi piemērojami
aģentūru un pašvaldību augstākā līmeņa
amatpersonām[18].
GRECO ir norādījusi, ka valsts amatpersonu interešu konflikta
novēršanas sistēma, lai gan visaptveroša, ir sarežģīta un
neelastīga[19]. Tiesiski noteiktajos amatu savienošanas aizliegumos un citos
ierobežojumos valsts amatpersonām prioritāte paredzēta formālai
atbilstībai, nevis katras situācijas atsevišķam
izvērtējumam. Interešu konflikta novēršanas pasākumu
precizēšana atbilstīgi dažādu profesiju
atšķirīgajām vajadzībām veicinātu to, ka
amatpersonas izprot un iekšēji pieņem attiecīgos noteikumus, un
ieņem aktīvāku nostāju[20].
2011. gada decembrī Saeima pieņēma Fizisko personu
mantiskā stāvokļa un nedeklarēto ienākumu
deklarēšanas likumu. Tas uzlika pienākumu iedzīvotājiem (ne
tikai amatpersonām) ar aktīviem virs konkrēta sliekšņa 2012. gadā
iesniegt vienreizēju deklarāciju[21].
Likuma mērķis bija atvieglot revīzijas, ierobežojot
aizdomās turēto personu iespēju paskaidrot iegūtās
mantas izcelsmi, balstoties uz veciem un nepārbaudāmiem avotiem.
Tomēr deklarācijas neiesniegšanas vai nepareizu datu
norādīšanas gadījumā ir paredzēts relatīvi
neliels administratīvais sods[22]. Politisko
partiju finansēšana. Politisko partiju finansēšana un
priekšvēlēšanu aģitācija ir relatīvi pārredzama. Pēc GRECO ieteikumiem Latvija
pieņēma stingrākas tiesību normas par fizisko personu atbildību
politisko partiju finansēšanas pārkāpumu gadījumos, un
pagarināja termiņu, pēc kura iestājas noilgums par
administratīvajiem pārkāpumiem[23].
Latvija ierobežo
individuālus ziedojumus partijām (ziedot drīkst tikai fiziskas
personas) un summu, kādu partija drīkst iztērēt
priekšvēlēšanu aģitācijai. Likumā ir arī
noteikts, ka par visiem ziedojumiem pilnībā un nekavējoties
jāpaziņo, un jāpaziņo arī par partiju tēriņiem[24]. Tomēr pastāv risks, ka partija var izmantot
nereģistrētus līdzekļus, lai samaksātu par slēpto
reklāmu[25].
Pastāv iespējas neoficiāli samaksāt par
labvēlīgas informācijas sniegšanu (slēptā
reklāma) atsevišķos medijos[26].
Liela apmēra ziedojumi politiskajām partijām, ko veikušas
personas ar vidējiem ienākumiem, ir devuši pamatu aizdomām par
starpniecību, kas, ja tiek veikts lielā apmērā, ir
noziedzīgs nodarījums[27].
2012. gada novembrī Saeima pieņēma jauno
Priekšvēlēšanu aģitācijas likumu un veica grozījumus
Politisko organizāciju (partiju) finansēšanas likumā, uz pusi
samazinot priekšvēlēšanu aģitācijai izmantojamo summu[28]. Prima
facie jaunās tiesību normas šķiet nozīmīgs solis
politiskās korupcijas riska ierobežošanai, bet to īstenošanai
praksē būs nepieciešama stingrāka kontrole. 2013. gada jūnijā KNAB
pirmo reizi izmantoja savas pilnvaras, lai pārtrauktu valsts finanšu
līdzekļu maksājumu politiskajai partijai. Partija savā 2011. gada
priekšvēlēšanu ieņēmumu un izdevumu deklarācijā
nebija norādījusi darījumus EUR 54 137
apmērā[29]. Saskaņā ar
partijas teikto, izdevumus bija radījuši kandidāti, kas partiju bija
pametuši. Ziņošana par pārkāpumiem. Darba likumā ir aizliegts vērsties pret
darbiniekiem, kas izmantojuši savas tiesības vai ziņojuši
iestādēm par aizdomām par noziedzīga nodarījuma vai
administratīva pārkāpuma izdarīšanu darbavietā[30]. Šajā
likumā nav paredzētas nekādas konfidencialitātes
prasības. Likumā “Par interešu konflikta novēršanu valsts
amatpersonu darbībā” ir aizsargāta valsts amatpersonas vai
darbinieka konfidencialitāte, ja tie ziņo par citas amatpersonas
interešu konfliktu[31]. Tomēr šī aizsardzība
neattiecas uz tiem, kas ziņo par kukuļošanu vai dienesta
stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu. Iesniegumu
likumā ir aizliegts izpaust informāciju par iesnieguma saturu un
iesniedzēju, ja to pieprasa iesniedzējs[32]. Kopumā šīs normas ir solis pareizā virzienā, bet tās
neveido visaptverošu ziņotāju aizsardzības sistēmu. 92 % no Eurobarometer
aptaujātajiem teikuši, ka viņi neziņoja par korupcijas
gadījumiem, ko piedzīvojuši vai kam bijuši liecinieki (ES
vidējais rādītājs ir 74 %). Pārredzamība lobēšanas jomā.
Latvijā nav skaidri formulēts lobēšanas regulējums, lai gan
likumprojektiem pievienotajās anotācijās ir sniegta
informācija par notikušajām konsultācijām[33].
GRECO ierosināja Latvijai uzlabot piekļuvi informācijai
leģislatīvajā procesā, jo īpaši attiecībā uz
lobēšanu[34].
Kopš 2012. gada tiek diskutēts par likumprojektu[35].
Vides aizsardzības un reģionālās attīstības
ministrija, kā arī vairākas citas aģentūras,
balstoties uz iekšējiem ētikas kodeksiem, tiešsaistē
publicē pamatinformāciju par kontaktiem ar lobistiem[36]. 2. Svarīgākie jautājumi Pretkorupcijas
iestāžu neatkarība un efektivitāte Korupcijas
novēršanas un apkarošanas birojs (“KNAB”), kas darbojas kopš 2003. gada,
ir ieguvis pozitīvu reputāciju. KNAB apvieno uzdevumus
attiecībā uz novēršanu, izmeklēšanu un izglītošanu,
tai skaitā kontroli pār partiju finansēšanu. KNAB darbojas
arī kā pirmstiesas izmeklēšanas iestāde, kam
piešķirtas policijas parastās pilnvaras un piekļuve banku un
nodokļu datubāzēm. Laba
prakse: datubāze par dāvinājumiem/ziedojumiem politiskajām
partijām ar meklēšanas funkciju tiešsaistē KNAB
datubāze par dāvinājumiem/ziedojumiem politiskajām
partijām, kurā informāciju iespējams meklēt
tiešsaistē, satur aktuālus un pilnīgus ierakstus par
dāvinājumiem/ziedojumiem politiskajām partijām, kas
partijām jāpublisko 15 dienu laikā, iekļaujot
informāciju par datumu, vērtību, dāvinātāju un
saņēmēju. Līdzīgas datubāzes ietver
informāciju par biedru naudām un obligātajām finanšu deklarācijām,
kā arī gada pārskatiem[37].
Šīs informācijas pieejamība veicina korupcijas novēršanu un
atklāšanu. Pēc KNAB priekšnieka
pretrunīgās atbrīvošanas no amata 2008. gadā
birojā valdīja nestabilitātes posms, ko raksturoja konflikts
starp nākamo, 2009. gadā iecelto, priekšnieku un biroja
darbiniekiem. Budžeta un algu samazinājumu laikā līdz 2010. gada
beigām gandrīz 20 % no KNAB 142
darbiniekiem atstāja biroju. Bet KNAB pretkorupcijas centieni
turpinājās, un 2010. gadā notika valsts
elektropiegādes uzņēmuma vadītāja un piejūras
kūrortpilsētas mēra aizturēšana. Vairākas
KNAB izmeklēšanas attiecas uz iepriekšējo Muitas
kriminālpārvaldes vadītāju, un vienā no tām ir
pieņemts notiesājošs spriedums[38]. Pēc jauna
priekšnieka iecelšanas 2011. gada novembrī KNAB ir atjaunojis savu
publisko reputāciju. Tomēr nerimstošie iekšējie konflikti un ar
tiem saistītās publiskās pretrunas rada jautājumus par KNAB
neatkarības ilgtspēju. Neviens no KNAB priekšniekiem nav
aizvadījis amatā pilnu paredzēto termiņu. 2013. gada augustā KNAB priekšnieks atlaida
KNAB Ētikas komisiju pēc tam, kad šī komisija bija
nosūtījusi vēstuli premjerministram par KNAB priekšnieka un
viņa vietnieka iespējamiem interešu konflikta pārkāpumiem.
KNAB priekšnieks arī uzsāka disciplinārlietu pret citu vietnieci
pēc tam, kad viņa – rīkojoties kā priekšnieka
pienākumu izpildītāja priekšnieka prombūtnē –
atcēla dažus no viņa lēmumiem. Viņa tika atlaista 2013. gada
decembrī un atjaunota amatā 2014. gada janvārī.
Reaģējot uz KNAB iekšējo spriedzi, premjerministrs izveidoja
ģenerālprokurora vadītu darba grupu, lai novērtētu
KNAB regulējošo tiesību normu efektivitāti un sagatavotu
ieteikumus KNAB vispārējās efektivitātes uzlabošanai. GRECO trešajā novērtēšanas kārtā
norādīja uz vairākiem institucionāliem jautājumiem
attiecībā uz KNAB neatkarību: 1) atrašanās premjerministra
tiešā pārraudzībā; 2) Saeimas veiktā priekšnieka
iecelšana un atstādināšana no amata, balstoties uz valdības
ieteikumu; 3) budžetu ierosina un par to lemj Saeima, kuras locekļus
KNAB potenciāli var izmeklēt. Lai pievērstos šiem
trūkumiem, GRECO ieteica pasākumus KNAB neatkarības
nostiprināšanai, tai skaitā biroja darba ārējo
pārraudzību, priekšnieka iecelšanas un atlaišanas procedūru un
lemšanu par biroja budžetu[39]. Pēc tam
Latvija izveidoja komisiju, kuras sastāvā ir augsta līmeņa
tiesneši un valdības amatpersonas, un kura novērtēs
kandidātus KNAB priekšnieka postenim atklātā konkursā
saskaņā ar iepriekšnoteiktiem kritērijiem. Komisijas
vadītājs var pieaicināt papildu ekspertus, tai skaitā no
NVO. Šie pasākumi nelielā mērā ir samazinājuši
politiskās iejaukšanās risku KNAB priekšnieka iecelšanā. Tomēr, kā secināts GRECO ceturtās
kārtas novērtējumā, leģislatīvi pasākumi,
tai skaitā par budžeta jautājumiem, vēl nav pieņemti, un
Ministru kabinetam vēl jālemj par priekšlikumiem reformēt
valdības veikto KNAB pārraudzību[40]. Turpmāk
uzmanība jāpievērš tiesu neatkarībai un efektivitātei. Venēcijas komisija
(Eiropas Padomes padomdevēja iestāde konstitucionālos
jautājumos) brīdināja, ka Saeimas pilnvaru apmēra
dēļ, kas tai piešķirtas attiecībā uz tiesnešiem,
“tiesnešu iecelšana laika gaitā var vairāk sākt
atgādināt politisko partiju jautājumu objektu”[41]. Lai gan vispārējais risks
attiecībā uz tiešu politisku ietekmi tiesas nolēmumu
pieņemšanā ir relatīvi zems, ir bijušas bažas par
potenciālo iejaukšanos tiesnešu iecelšanā. 2009. gada oktobrī un 2010. gada decembrī
Saeima bez acīmredzama iemesla atteicās apstiprināt divus
atsevišķus Augstākās tiesas tiesnešu kandidātus. Viens no
tiem iepriekš bija pieņēmis lēmumu par apcietinājuma piemērošanu
ietekmīgam politiķim. Otrs kandidāts bija labi pazīstams
krimināltiesību eksperts no nevalstiskas ideju laboratorijas. Abi
atbilda formālajām prasībām un bija sekmīgi
izturējuši atlasi procedūras iepriekšējos posmos. Ņemot
vērā 2013. gada Eiropas ekonomikas politikas koordinēšanas
pusgadu, Padome ieteica Latvijai pabeigt iesāktās reformas, lai
uzlabotu tiesu efektivitāti un kvalitāti, samazinātu
neizskatīto lietu atlikumu un saīsinātu tiesvedības ilgumu[42].
GRECO ir konstatējusi potenciālos trūkumus, kas var
ietekmēt tiesu spēju novērst un sodīt korupciju: budžeta
izveide un kontrole, līdzekļu un resursu piešķiršana tiesām
(ietverot tiesu darbinieku atalgojuma līmeņus un pietiekamu tiesnešu
skaitu), politiskā ietekme attiecībā uz tiesnešu iecelšanu amatā,
tiesas kontrole karjeras izaugsmē, efektīva tiesnešu
disciplinārlietu izskatīšana, tiesnešu imunitāte
attiecībā uz administratīvajiem pārkāpumiem,
iekšēja pašdisciplīnas vide, ētikas normas un kontrole[43].
Latvijā tiesnešu rotācijas jautājumu lemšana jau ir
pārlikta no Saeimas uz Tieslietu padomi. Tomēr GRECO
norāda, ka tiesnešu neatkarības nodrošināšanai atbildība
par tiesnešu iecelšanu un karjeru (ieskaitot atkārtotu iecelšanu un
virzīšanu) jāuzņemas tiesu varai[44]. Saskaņā
ar GRECO secinājumiem bez turpmākām garantijām par
plānoto procesu tiesnešu atlaišanā, skaidriem novērtēšanas
kritērijiem un pienācīgas Kvalifikācijas
kolēģijas[45]
resursu un novērtētāju sadales pastāv potenciāli riski
tiesnešu neatkarībai, īpaši attiecībā uz tiesnešu amata
nodrošinājumu. Vienlaikus,
lai veicinātu saukšanu pie atbildības, GRECO ir ieteikusi
atcelt administratīvo imunitāti tiesnešiem un prokuroriem, un
pieņemt pasākumus, lai nodrošinātu, ka disciplinārlietas
tiek izskatītas pirms noilguma iestāšanās. 2013. gadā
stājās spēkā jauna tiesnešu darba pārbaudes
sistēma. Tiesnešus var atstādināt no amata, ja pret viņiem
ir ierosināta disciplinārlieta, un viņus jāatstādina
no amata, ja pret viņiem ir uzsākta krimināllieta. 2013. gada
jūlijā tieslietu ministrs atteicās apstiprināt
apgabaltiesas priekšsēdētāju uz otro termiņu, pretēji
novērtējuma komitejas lēmumam. Lai
uzlabotu pārredzamību, tika ieviests pienākums tiesu spriedumus
publicēt internetā[46].
Citas pozitīvas virzības piemēri tiesu neatkarībai un
integritātei ietver Tieslietu padomes, Tiesnešu kvalifikācijas
kolēģijas, Tiesnešu disciplinārkolēģijas un Tiesnešu
disciplinārtiesas izveidošanu papildus jau esošajai Tiesnešu ētikas
komisijai, lai nodrošinātu kolektīvu problēmu risināšanu un
rosinātu iniciatīvu tiesnešu vidū. Saskaņā ar GRECO šīm instancēm nav
pastāvīga personāla, un tiesnešiem ir grūtības
apvienot ikdienas darbu ar konkrētiem uzdevumiem, kas veicami šajās
tiesu varas instancēs[47]. 2013. gadā Saeima grozīja likumu “Par
tiesu varu”, mēģinot pievērsties kavējumiem lietu
izskatīšanā[48]. Publiskais
iepirkums Publiskie
būvdarbu, piegādes un pakalpojumu līgumi 2011. gadā
veidoja apmēram 20 % no Latvijas IKP. Oficiālajā
Vēstnesī publicēto uzaicinājumu iesniegt
piedāvājumus vērtība procentos no kopējiem izdevumiem
par publiskajiem būvdarbu, piegādes un pakalpojumu līgumiem 2011. gadā
bija 87,2 % (augstākais rādītājs ES)[49].
Saskaņā ar 2013. gada Eurbarometer uzņēmumu
aptauju par korupciju 66 % no Latvijas aptaujātajiem uzskatīja,
ka korupcija ir plaši izplatīta valsts iestāžu veiktajos iepirkumos
(ES vidējais rādītājs ir 56 %) un 58 % –
līgumos, ko piešķir pašvaldības (ES vidējais
rādītājs ir 60 %)[50].
Latvijas respondenti jo īpaši norādīja, ka publisko iepirkumu
procedūrās ir plaši izplatīta šāda prakse:
specifikācijas tiek īpaši izstrādātas konkrētiem
uzņēmumiem (73 %); sarunu procedūru pārkāpšana (36 %);
interešu konflikti piedāvājumu novērtēšanā (53 %);
aizliegta vienošanās par cenu piedāvājumu (56 %); neskaidri
atlases vai novērtēšanas kritēriji (55 %);
ārkārtas pamatojumu ļaunprātīga izmantošana, lai
izvairītos no konkursa procedūrām (45 %); pretendentu
iesaistīšanās specifikāciju izstrādāšanā (50 %)
un līguma nosacījumu grozīšana pēc līguma
noslēgšanas (50 %). Šie rādītāji, lai arī tie var
nebūt tieši saistīti ar korupciju, parāda riska faktorus, kas
palielina korupcijas iespējamības risku publiskā iepirkuma
procedūrās. Eiropas Komisijas novērtējumā Eiropas
pusgada ietvaros bija norādīts arī uz nepietiekamo konkurenci
publiskajos iepirkumos par remontdarbiem un ceļu un tiltu
būvniecību[51]. Īpašas
grūtības sastopamas publiskajos iepirkumos būvniecības
nozarē. Pēc KNAB izmeklēšanas pašvaldību un
privātā sektora vadītāji tika notiesāti par
kukuļošanu saistībā ar būvniecības projektiem. Iepirkumu uzraudzības birojs ir konstatējis
gadījumus, kad iepirkumu aģentūras nesniedza pretendentiem
dokumentus, nebija prasību pretendentiem un apakšuzņēmējiem
vai prasības bija neskaidras, vai arī prasības
attiecībā uz pretendentu kvalifikāciju bija
neproporcionālas[52]. Šādi pārkāpumi ne
vienmēr norāda uz korupciju, bet tie norāda uz korupcijas risku.
Turpmāki riski rodas no standarta preču un pakalpojumu
(piemēram, interneta pakalpojumi) decentralizēta iepirkuma,
neraugoties uz to, ka ir pieejama centralizēta e-iepirkuma sistēma. Spēkā
ir stājušies Administratīvo pārkāpumu kodeksa
grozījumi, ar kuriem tiek noteiktas administratīvas sankcijas par
pārkāpumiem publiskā iepirkuma procedūrās,
publiskā un privātā sektora partnerībās un koncesiju
piešķiršanā[53].
Tas ļaus sodīt amatpersonas par tiem publiskā iepirkuma
pārkāpumiem, kas nav noziedzīgi nodarījumi. Valdība izstrādā priekšlikumus
publiskā iepirkuma sistēmas uzlabošanai. 2013. gada
jūnijā veiktie grozījumi Publisko iepirkumu likumā ietver
pienākumu pašvaldībām izmantot centralizēto iepirkumu,
stingrākas sekas piegādātājiem, kas nepiegādā
saskaņā ar iepirkuma līgumiem, un prasību publicēt
mazos iepirkumus tiešsaistē[54]. 2013. gada jūlijā
valdība grozīja noteikumus par centralizēto elektronisko
iepirkumu, paplašinot to pircēju loku, kas var reģistrēties
sistēmā[55]. Kopā ņemot, šīs
izmaiņas iezīmē pakāpenisku kustību pretim
centralizēta iepirkuma plašākai izmantošanai. Valdība
pieņēma arī jaunus noteikumus iepirkuma procedūrām, ko
veic privāti uzņēmumi vai organizācijas, kas saņem ES
vai citus publiskos līdzekļus[56].
Jaunajos noteikumos uzmanība pievērsta pārredzamībai un
interešu konfliktu novēršanai[57]. 2013. gadā pieņemtais Būvniecības
likums ievieš jaunu būvdarbu veicēju reģistru, un
būvniecības uzņēmumiem tagad ir jāiegūst
īpaši klasifikācijas dokumenti, lai tie būtu tiesīgi
piedalīties kā pakalpojumu sniedzēji publiskā iepirkuma
procedūrās. Atsevišķām iepirkumu aģentūrām
vairs nav pienākuma novērtēt uzņēmumus[58]. Vēlētu
amatpersonu atbildība un integritāte Vēlētu
amatpersonu atbilstīgi atbildības un integritātes standarti ir
piemērs citiem, un tie ir būtiski augsta līmeņa korupcijas
novēršanā. Ir paustas bažas par atsevišķu Saeimas deputātu
integritāti. Piemēram, deputāti esot pieņēmuši
darbā viens otra radiniekus, lai apietu aizliegumu attiecībā uz
pašu radinieku pieņemšanu darbā[59]. 2011. gadā
prezidents uzsāka likumdevēja atlaišanu, minot vairākus
šādus gadījumus, kā arī gadījumu, kad Saeima
atteicās atcelt kāda KNAB izmeklēšanai pakļauta
deputāta imunitāti un tādējādi neļāva veikt
kratīšanu telpās. Prezidents pauda bažas arī par oligarhu
politisko ietekmi[60].
Saeimas atlaišanu apstiprināja ar 2011. gada jūlija referendumu,
un tā rezultātā 2011. gada septembrī notika
pirmstermiņa vēlēšanas. Jaunajā Saeimā vairāk
uzmanības ir ticis pievērsts pretkorupcijas jautājumiem. 2012. gadā
Saeima grozīja Saeimas kārtības rulli, ieviešot atklātu
balsojumu par tiesnešu, ģenerālprokurora, KNAB priekšnieka un citu
amatpersonu iecelšanu. Tas ir uzlabojums attiecībā uz
iepriekšējiem aizklātajiem balsojumiem, kā rezultātā
tika pieņemti pretrunīgi lēmumi par amatpersonu iecelšanu un
atlaišanu pretkorupcijas politikas jomā. Turpinot uzsākto, 2013. gada
septembrī Saeima grozīja Satversmi, ieviešot atklātu balsojumu
par Satversmes tiesas tiesnešu iecelšanu[61]. Saeima
arī pieņēma grozījumus, lai konkretizētu to Satversmes
tiesas tiesnešu un prokuroru statusu, kuri ir atstādināti no amata
kriminālvajāšanas vai disciplinārlietas dēļ[62]. Deputātiem piemēro ne vien likumu “Par interešu
konflikta novēršanu valsts amatpersonu darbībā”[63], bet arī Saeimas ētikas kodeksu[64]. Kodeksā ietverti noteikumi par faktiskiem un
iespējamiem interešu konfliktiem, mēģinājumiem
pretlikumīgi ietekmēt valsts un pašvaldību amatpersonu
lēmumus un konfidenciālas informācijas izmantošanu privātiem
mērķiem. Kodeksa īstenošanas uzraudzība ir uzticēta Mandātu,
ētikas un iesniegumu komisijai, kam ir pilnvaras izteikt mutisku vai
rakstveida brīdinājumu[65].
Kopš Kodeksa pieņemšanas 2006. gadā tā iedarbība ir
bijusi ierobežota, jo tikai daži deputāti ir sodīti par
pārkāpumiem saistībā ar korupciju. GRECO uzskatīja,
ka iedarbība ir ierobežota kodeksa abstraktā un novecojušā
satura dēļ, kā arī tāpēc, ka Komiteja nav
pietiekami aktīva – tā rīkojas tikai pēc deputāta
sūdzības saņemšanas[66].
GRECO ieteica pārskatīt Ētikas kodeksu un papildināt
to ar praktiskiem pasākumiem ētikas jautājumu apspriešanā
un risināšanā, sniedzot konfidenciālu padomu un
institucionālu vadību un apmācības[67]. GRECO
arī ieteica ad hoc deklarāciju sistēmu, kas
paredzētu mutisku paziņojumu sniegšanu, kuru ieprotokolētu
parlamentā jautājumu izskatīšanas laikā, lai
nodrošinātu potenciālo interešu konfliktu konstatēšanu un
ziņošanu par tiem. Vairums Komitejas lēmumu nesatur sīki
izstrādātus pamatojumus, tāpēc tie neveicina izpratni par
ētikas principu praktisko piemērošanu deputātu vidū un
plašākā sabiedrībā[68]. Attiecībā
uz Saeimas deputātiem likumā “Par interešu konflikta novēršanu
valsts amatpersonu darbībā” ir izņēmumi vairākos
korupcijas novēršanas noteikumos, tai skaitā procedūrās par
interešu konflikta paziņošanu. Ziņošana KNAB ir iespējama par
citiem deputātiem, bet ne pašam par sevi. GRECO norādīja,
ka paļaušanās uz katra deputāta veselo saprātu šādu
jautājumu atrisināšanā, ir nepareizs vēstījums
sabiedrībai. GRECO arī iedrošināja KNAB turpināt
centienus deputātu informēšanā par to, kā rīkoties, ja
rodas interešu konflikta jautājums, bet norādīja, ka Saeimai
pašai ir jāuzņemas lielāka atbildība šajā jomā.
Spēcīgāka sistēma parlamentārās ētikas
regulēšanai var palīdzēt veidot sabiedrības uzticību[69]. Noteikumi par deputātu imunitāti kopš to
sākotnējās ieviešanas nav bijuši pārskatīti. GRECO
ieteica atcelt administratīvo imunitāti, jo tā vairs nesasniedz
savu sākotnējo mērķi un rada priekšstatu, ka uz
deputātiem likums neattiecas[70].
Tomēr nesenie mēģinājumi atcelt administratīvo
imunitāti nesasniedza Satversmes grozīšanai nepieciešamo 2/3 balsu
vairākuma. Lai
vēlētu amatpersonu atbildība būtu reāla un
attiecīgo sodu ietekme – atturoša, ir nepieciešama savlaicīga
izskatīšana. Nozīmīgā lietā pret lielu politisko
partiju par līdzekļu pārtērēšanu 2006. gada priekšvēlēšanu
aģitācijas laikā galīgo spriedumu pieņēma 2011. gadā
– pēc tam, kad bija notikušas vēl divas vēlēšanas, un
politiskā partija bija izbeigusi savu darbību. Kavējuma
dēļ bija neiespējami izpildīt tiesas spriedumu, kurā
partijai tika uzlikts naudas sods par pārtēriņu un
nelikumīgu ziedojumu pieņemšanu. Valsts uzņēmumi Pastāv viedoklis, ka uzraudzības un vadības
amati tiek mainīti, atspoguļojot izmaiņas valdošajā
koalīcijā, un no tā izriet attiecīgie interešu konflikta un
korupcijas riski. Publiskās atbildības palielināšana valsts
uzņēmumos palīdzētu pievērsties šai problēmai[71]. Kā uzlabojums
ir vērtējama 2012. un 2013. gada Privatizācijas
aģentūras organizētā uzraudzības padomes locekļu
atlase četros lielajos uzņēmumos ar valsts
kapitāldaļām – šī atlase notika, balstoties uz
profesionalitātes un konfidencialitātes principiem[72]. Valsts uzņēmumu padomju un valžu
locekļiem ir piemērojami tie paši amatu nesavienojamības un
līdzekļu atklāšanas noteikumi, kādus piemēro valsts
amatpersonām[73]. Valsts
uzņēmumiem ir jāatklāj kritēriji savu amatpersonu un
darbinieku atalgojuma noteikšanai[74]. Likumā
noteiktas arī sabiedrības tiesības piekļūt
informācijai par valsts uzņēmumu veiktajiem ziedojumiem[75]. Lai gan Valsts
kontrolei ir pilnvaras veikt revīziju valsts uzņēmumos, ir
norādīts, ka iekšējiem auditoriem nav neatkarīgu padomju
vai valžu locekļu vai neatkarīgu audita komiteju, kam ziņot[76]. Turklāt valsts
kontrolēti mātes uzņēmumi iegādājas pakalpojumus
no meitas uzņēmumiem, balstoties uz nosacījumiem, kas nav
pilnībā pārredzami. Valdība plāno izveidot
daļēji centralizētu kapitāldaļu
[pārvaldības] aģentūru, kas atskaitītos
premjerministram[77]. 2013. gada
maijā Saeimai iesniegto likumprojektu par grozījumiem
mērķis ir uzlabot valsts uzņēmumu pārvaldību un
nodrošināt vadītāju profesionālu iecelšanu, kā
arī samazināt uzņēmumu politizācijas iespēju[78]. Šajos plānos,
kas vēl tiek apspriesti, ietverta arī lielāko uzņēmumu
uzraudzības padomju atjaunošana pēc tam, kad 2009. gadā
tika atceltas visas uzraudzības padomes uzņēmumos, kuros visas
kapitāldaļas piederēja valstij. 3. Turpmākā rīcība Latvija
ir guvusi panākumus korupcijas novēršanā, izstrādājot
datubāzi par dāvinājumiem/ziedojumiem politiskajām
partijām, kurā iespējams meklēt tiešsaistes
režīmā, kā arī ar KNAB veiktajām izmeklēšanām.
Turklāt pretkorupcijas tiesību akti pamazām tiek
izstrādāti un pilnveidoti, lai gan to īstenošana praksē
vēl joprojām ir nevienmērīga. Turpmākajos centienos
varētu pievērsties korupcijas riskiem publiskajā iepirkumā
un nostiprināt vēlētu amatpersonu atbildības prasības,
kā arī valsts uzņēmumu pārredzamību. Turpmāk
uzmanība būtu jāpievērš šādiem jautājumiem. ·
KNAB
panākumu
uzturēšana, nostiprinot tā neatkarību un aizsargājot to no potenciālas politiskas
iejaukšanās, jo īpaši uzraudzības un budžeta procedūrās. ·
Veicināt
lielāku konkurenci publiskajos iepirkumos un centralizēta
e-iepirkuma plašāku izmantošanu. Veicināt KNAB centienus atklāt
korupciju publiskajos iepirkumos. Uzlabot valsts uzņēmumu
pārredzamību un noteikt profesionālus atlases kritērijus uzraudzības
un vadības amatiem. ·
Nostiprināt
tiesu spēju izskatīt ar korupciju saistītas lietas
neatkarīgā veidā, nostiprinot tiesu iestāžu
pašpārvaldes nozīmi attiecībā uz iecelšanu amatā un
karjeras virzību, veicot turpmākus pasākumus, lai
nodrošinātu taisnīgu tiesu disciplinārlietās, un
ierobežojot Saeimas pilnvaras tiesnešu iecelšanā. ·
Pārskatīt
un stingrāk piemērot Saeimas Ētikas kodeksu, nodrošinot
praktiskus padomus par interešu konfliktiem, pieprasot ad hoc
paziņojumus sēžu sākumposmā un atceļot deputātu
administratīvo imunitāti. [1] Korupcijas
novēršanas un apkarošanas pamatnostādnes 2009.–2013. gadam
(informatīvā daļa): http://www.knab.gov.lv/uploads/free/valsts_programma/pamatnostadnes_2013.pdf. [2] KNAB 2011. gada Publiskais
pārskats, Rīga, 5. lpp. http://www.knab.lv/uploads/free/parskati/knab
publiskais parskats 2011.pdf. [3] Valsts
pārvaldes cilvēkresursu attīstības koncepcija
(informatīvā daļa). Apstiprināta 5. februārī.
Pieejama: http://www.mk.gov.lv/lv/mk/tap/?pid=40265608. [4] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round3/GRECOEval3%282008%291_Latvia_One_LV.pdf. [5] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round3/GRECORC3%282012%2913_Second%20Latvia_LV.pdf. [6] Grozījumi
Valsts civildienesta likumā, VSS-358, TA-1775. Apstiprināti Ministru
kabinetā 2013. gada 6. augustā.
Likumprojekta
„Grozījumi Valsts civildienesta likumā” sākotnējās
ietekmes novērtējuma ziņojums (anotācija). http://www.mk.gov.lv/lv/mk/tap/?dateFrom=2012-10-07&dateTo=2013-10-07&text=civildienesta&org=0&area=0&type=0. [7] KNAB
(2012. g.) KNAB izstrādājis darbības
stratēģijas projektu turpmākajiem trim gadiem http://www.knab.lv/lv/knab/press/article.php?id=391584. [8] Ministru
kabinets (2013. g.) Koncepcija par Valsts policijas Iekšējās
drošības biroja pārveidošanas par iekšlietu ministra
pārraudzībā esošu institūciju risinājumiem
(informatīvā daļa). Apstiprināta 2013. gada 30. jūlijā.
http://www.mk.gov.lv/lv/mk/tap/?pid=40273130&mode=mk&date=2013-07-30. [9] Valsts
kancelejas 2012. gada pārskats, 16. un 17. lpp.
http://www.lrvk.gov.lv/upload/VK_Publiskaisgadaparskats_23Jan2013.pdf. [10] Skatīt
tālāk nodaļu par vēlētu amatpersonu atbildību un
integritāti. [11] Tiesas prāvu statistika par
noziegumiem, kas paveikti civildienestā
Latvijā 2004.–2011. gadā,
Sabiedriskās politikas centrs PROVIDUS. http://corruption-c.wikidot.com/statistics-on-. trials-of-corruption-cases [12] Īpašais
Eurobarometer izlaidums Nr. 397. [13] 2013. gada
Flash Eurobarometer izlaidums Nr. 374. [14] COM(2011) 309
galīgā redakcija, Pamatlēmuma 2003/568/TI otrais
īstenošanas ziņojums, 2011. gada 6. jūnijs: http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-we-do/policies/organized-crime-and-human-trafficking/corruption/docs/report_corruption_private_sector_en.pdf. [15] http://ec.europa.eu/europe2020/pdf/themes/07_shadow_economy.pdf. [16] http://www3.weforum.org/docs/GCR2013-14/GCR_Rankings_2013-14.pdf. [17] Likums
“Par interešu konflikta novēršanu valsts amatpersonu darbībā”. 10.
panta 7. punkts. [18] Likums
“Par interešu konflikta novēršanu valsts amatpersonu darbībā”. 10. pants. [19] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4(2012)3_Latvia_LV.pdf. [20] Skatīt
informatīvo ziņojumu “Korupcijas novēršanas un apkarošanas
programmas 2009. – 2013.gadam īstenošana”: http://www.knab.lv/uploads/free/valsts_programma/zino-knap_2010.pdf. [21] Fizisko
personu mantiskā stāvokļa un nedeklarēto ienākumu
deklarēšanas likums. Pieejams: http://www.likumi.lv/doc.php?id=241275. [22] Naudas
sods līdz EUR 360. Latvijas Administratīvo pārkāpumu
kodekss, 165. pants. http://www.likumi.lv/doc.php?id=89648#saist_4. [23] Tomēr
GRECO ieteikumi attiecībā uz KNAB neatkarību paliek
ieviesti tikai daļēji, kā tas paskaidrots nākamajā
nodaļā. GRECO: Trešā vērtēšanas kārta -
Atbilstības ziņojums par Latviju, 2010. gada oktobris, 11. lpp.,
http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round3/GRECORC3(2010)6_Latvia_LV.pdf. [24] Likums
par politisko organizāciju (partiju) finansēšanu. [25] Kažoka, I. (2011. g.)
Kas būtu jāuzlabo
Latvijas partiju finanšu un priekšvēlēšanu aģitācijas
regulējumā? Sabiedriskās politikas centrs
PROVIDUS, 9. lpp.
http://www.providus.lv/upload file/Jaunumi/2010/ZinioiumsPartiiuFinanses2011gatavs2.pdf [26] PROVIDUS.
http://www.providus.lv/upload_file/Jaunumi/2010/ZinjojumsPartijuFinanses2011gatavs2.pdf. [27] Krimināllikums.
Pieņemts 1998. gada 17. jūnijā, pēdējie
grozījumi veikti 2012. gada 13. decembrī. 288.3pants
http://www.likumi.lv/doc.php?id=88966. [28] Likumprojekts
trešajam lasījumam Likumprojekts “Priekšvēlēšanu
aģitācijas likums” (Nr.273/11. lpp.) http://titania.saeima.lv/LIVS11/saeimalivs11.nsf/0/B9056E70F4F3DE64C2257ABE00528881?OpenDocument.
Likumprojekts trešajam lasījumam Likumprojekts “Grozījumi
Politisko organizāciju (partiju) finansēšanas likumā” (Nr. 222/11. lpp.).http://titania.saeima.lv/LIVS11/saeimalivs11.nsf/0/D8683EBE18A74B15C2257ABE00523BC6?OpenDocument. [29] KNAB
(2013. g.) KNAB pieņēmis lēmumu par valsts budžeta
finansējuma izmaksas pārtraukšanu Reformu partijai. http://www.knab.lv/lv/knab/press/article.php?id=413202. [30] Darba likums.
Pieejams: http://www.likumi.lv/doc.php?id=26019. 9. panta
1. punkts. [31] Likums
“Par interešu konflikta novēršanu valsts amatpersonu darbībā”. 20. panta 7. punkts. [32] Iesniegumu
likums: http://www.likumi.lv/doc.php?id=164501. [33] MK
noteikumi Nr. 300 “Ministru kabineta kārtības rullis”. 3. pants.
http://www.likumi.lv/doc.php?id=190612.
MK
instrukcija Nr. 19 “Tiesību akta projekta sākotnējās
ietekmes izvērtēšanas kārtība”: http://www.likumi.lv/doc.php?id=203061. Saeimas
kārtības rullis. 85. panta 5. daļa. http://www.likumi.lv/doc.php?id=57517. [34] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4(2012)3_Latvia_LV.pdf. [35]Ministru
kabineta rīkojums Nr. 113 “Grozījumi Ministru kabineta 2011. gada
12. decembra rīkojumā Nr. 647 “Par koncepciju
“Publiskās pieejamības nodrošināšana informācijai par
lobētājiem””. Pieejams: http://www.likumi.lv/doc.php?id=255743. [36] Vides
aizsardzības un reģionālās attīstības ministrija.
Par lobētāju sniedzamie dati. http://www.varam.gov.lv/lat/lidzd/informacija_par_lobijiem/. [37] http://www.knab.lv/lv/finances/db/. [38] Rīgas
pilsētas Ziemeļu rajona tiesas 2011. gada 21. oktobra
spriedums. [39] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round3/GRECORC3(2012)13_Second%20Latvia_LV.pdf. [40] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round3/GRECORC3(2012)13_Second%20Latvia_LV.pdf. [41] Viedoklis
par tiesu varas likumprojektu un attiecīgajiem konstitucionālajiem
grozījumiem Latvijā, CDL AD
(2002. g.) 26. [42] Padomes
ieteikums 2013/C 217/12, 2013. gada 9. jūlijs. [43] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4(2012)3_Latvia_LV.pdf. [44] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4%282012%293_Latvia_LV.pdf. [45]
Tiesnešu kvalifikācijas kolēģija pārrauga jauno tiesnešu
kvalifikācijas procesu un novērtē to piemērotību un
profesionālo sagatavotību. Tā arī pārrauga
kvalifikācijas līmeņu piešķiršanas procesu, kas ir
saistīts ar atalgojumu. Kolēģijā ir deviņi
locekļi, ko ievēl Tiesnešu konference uz 4 gadu termiņu –
trīs tiesneši no Augstākās tiesas un apgabaltiesas, divi rajona
tiesas tiesneši un viens Zemesgrāmatu nodaļas tiesnesis. Tiesnešu
kvalifikācijas kolēģijas atzinumu var apstrīdēt
Disciplinārtiesā. Likuma “Par tiesu varu” 93. pants. [46] Likumprojekts
otrajam lasījumam Grozījumi likumā „Par tiesu varu” (Nr.223/11. lpp.):
http://titania.saeima.lv/LIVS11/SaeimaLIVS11.nsf/0/036A899E3C47A43EC2257AEF004FAEB8?OpenDocument.
[47] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4%282012%293_Latvia_LV.pdf. [48] Grozījumi
likumā “Par tiesu varu”: http://likumi.lv/doc.php?id=258013. [49] http://ec.europa.eu/internal_market/publicprocurement/docs/modernising_rules/public-procurement-indicators-2011_en.pdf. [50] 2013. gada
Flash Eurobarometer izlaidums Nr. 374. [51] http://ec.europa.eu/europe2020/pdf/nd/swd2012_latvia_en.pdf, 20. lpp. [52] Iepirkumu
uzraudzības birojs (2012. g.) Pārskats par Iepirkumu
uzraudzības biroja darbu 2011.gadā (Vadības ziņojums), 2.,
3. lpp. http://www.iub.gov.lv/files/upload/VadibasZinojums2011gadu.pdf. [53]
Likumprojekts “Grozījumi “Latvijas Administratīvo pārkāpumu
kodeksā””. http://titania.saeima.lv/LIVS11/saeimalivs11.nsf/0/04FE04808DD722B9C2257A87003B67A2?OpenDocument. [54] Grozījumi
Publisko iepirkumu likumā. Pieņemti 2013. gada 20. jūnijā:
http://likumi.lv/doc.php?id=258040. [55] Grozījumi
Ministru kabineta 2010. gada 28. decembra noteikumos Nr. 1241
“Centralizēto elektronisko iepirkumu noteikumi”. Pieņemti 2013. gada
30. jūlijā: http://likumi.lv/doc.php?id=258671. [56] 04/06/13.
MK noteikumi Nr.299 “Noteikumi par iepirkuma
procedūru un tās piemērošanas kārtību
pasūtītāja finansētiem projektiem”: http://likumi.lv/doc.php?id=257257. [57] Lapiņš, A. (2013. g.) Jauna
kārtība patērētāju finansētiem iepirkumiem. Iepirkumi,
2. jūlijs. http://zurnalsiepirkumi.lv/jauna-kartiba-pasutitaju-finansetiem-iepirkumiem/ [58] Ekonomikas
Ministrija (2013. g.) D.Pavļuts: Jaunais Būvniecības likums
dos pozitīvu stimulu visai ekonomikai. http://www.em.gov.lv/em/2nd/?id=33374&cat=621. [59] GRECO (2012. g.)
Ceturtā vērtēšanas kārta. Novērtēšanas
ziņojums – Latvija. Strasbūra, 13., 14. lpp.http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4(2012)3_Latvia_LV.pdf. [60] Valsts
prezidenta Valda Zatlera paziņojums Latvijas tautai 2011. gada 28. maijā,
http://www.president.lv/pk/content/?cat_id=605&art_id=17537. [61] Grozījums
Latvijas Republikas Satversmē. http://likumi.lv/doc.php?id=260656 [62] Grozījumi
Satversmes tiesas likumā. http://likumi.lv/doc.php?id=259938
Grozījumi Prokuratūras likumā. http://likumi.lv/doc.php?id=259941. [63] Likums
Par interešu konflikta novēršanu valsts amatpersonu darbībā.
http://www.likumi.lv/doc.php?id=61913. [64] Saeimas
kārtības rullis. Pieņemts 1994. gada 28. jūlijā,
grozīts 2012. gada 19. janvārī. 179. pants., pielikums. http://www.likumi.lv/doc.php?id=57517. [65] Saeimas
kārtības rullis. Pieņemts 1994. gada 28. jūlijā,
grozīts 2012. gada 19. janvārī. 179. panta 1. daļas 3. punkts
un 7. daļa. http://www.likumi.lv/doc.php?id=57517. [66] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4(2012)3_Latvia_LV.pdf. [67] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4(2012)3_Latvia_LV.pdf. [68] Mandātu,
ētikas un iesniegumu komisija (2010.–2013. g.) Par Saeimas deputātu ētikas kodeksa
pārkāpumiem Saeima. http://mandati.saeima.lv/lemuma-projekti/par-saeimas-deputtu-tikas-kodeksa-prkpumiem. [69] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4(2012)3_Latvia_LV.pdf. [70] http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/round4/GRECOEval4%282012%293_Latvia_LV.pdf. [71] Kalniņš, V. un
Litvins, G. (2011. g.) Augošas
vērtības meklējumos. Valsts un pašvaldību
kapitālsabiedrības: rīcībpolitikas un prakses izvērtējums Sabiedriskās
politikas centrs Providus, 54-64. lpp. [72] Spridzāns,
A (2013. g.) Padomes locekļu atlases prakse 2012/2013 VAS
“Privatizācijas aģentūra”. http://delna.lv/business-integrity-conference/conference-materials/. [73] Kā
noteikts likumā “Par interešu konflikta novēršanu valsts amatpersonu
darbībā”. [74] Valsts
un pašvaldību institūciju amatpersonu un darbinieku
atlīdzības likums. 2. pants. [75] Likums
“Par valsts un pašvaldību finanšu līdzekļu un mantas
izšķērdēšanas novēršanu”. 14. pants. http://www.likumi.lv/doc.php?id=36190. [76] Baltijas
korporatīvās pārvaldības institūts (2012. g.) Governance
of State-Owned Enterprises in the Baltic States, 49. lpp. http://corporategovernance.lt/uploads/docs/Governance%20of%20State-owned%20Enterprises%20in%20the%20Baltic%20States.pdf. [77] Ministru
kabinets (2012. g.) Valsts kapitāla daļu pārvaldības
koncepcija. http://polsis.mk.gov.lv/view.do?id=3990. [78] Ministru
kabinets (2013.g.) Sēdes protokols Nr. 32, 28. maijs. http://www.mk.gov.lv/lv/mk/mksedes/saraksts/protokols/?protokols=2013-05-28.