This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52014DC0033
COMMUNICATION FROM THE COMMISSION TO THE EUROPEAN PARLIAMENT, THE COUNCIL, THE EUROPEAN ECONOMIC AND SOCIAL COMMITTEE AND THE COMMITTEE OF THE REGIONS Addressing the consequences of disenfranchisement of Union citizens exercising their right to free movement
KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Rīcība saistībā ar sekām, kas izriet no balsstiesību atņemšanas tiem Savienības pilsoņiem, kuri izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties
KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Rīcība saistībā ar sekām, kas izriet no balsstiesību atņemšanas tiem Savienības pilsoņiem, kuri izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties
/* COM/2014/033 final */
KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Rīcība saistībā ar sekām, kas izriet no balsstiesību atņemšanas tiem Savienības pilsoņiem, kuri izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties /* COM/2014/033 final */
1. Ievads Pilsoņiem sniegtā iespēja paust
savu politisko gribu, izmantojot balsstiesības – viena no
politiskajām pamattiesībām, kas saistīta ar pilsonību,
– ir demokrātijas pamatā. Eiropas Savienība ir dibināta,
balstoties uz tādu vērtību kā respekts pret
demokrātiju[1].
Katram ES pilsonim ir tiesības piedalīties Savienības
demokrātiskajā dzīvē[2].
Komisijas prioritāte ir veicināt ES pilsoņu līdzdalību
Savienības politiskajā dzīvē[3].
ES pilsoņu politiskajām tiesībām ir bijusi centrāla
loma 2013. gadā – Eiropas pilsoņu gadā –, kas veltīts
debašu veicināšanai un informētības palielināšanai par ES
pilsoņu tiesībām un pienākumiem. Viens no 2010. gada ziņojumā
par ES pilsonību[4]
konstatētajiem šķēršļiem, ar kuru saskaras ES pilsoņi
no noteiktām dalībvalstīm kā politikas procesa
dalībnieki, ir apstāklis, ka viņi zaudē tiesības
balsot (viņu balsstiesības tiek atņemtas) savas valsts
vēlēšanās, ja viņi noteiktu laikposmu uzturas
ārvalstīs, tai skaitā, ja viņi uzturas citā
dalībvalstī. Rezultātā šie pilsoņi nespēj piedalīties
nevienas valsts vēlēšanās – ne pilsonības
dalībvalstī, ne dzīvesvietas dalībvalstī. Saskaņā ar LES 4. panta
2. punktu Eiropas Savienībai jārespektē dalībvalstu
nacionālā identitāte, kas raksturīga to politiskajām
un konstitucionālajām pamatstruktūrām. Tāpēc
tikai katras dalībvalsts ziņā ir lemt par balsstiesīgo
iedzīvotāju loku valsts vēlēšanās, vienlaikus
ievērojot demokrātijas vērtības, kas ir kopīgas
visām dalībvalstīm. Tomēr jāņem vērā, ka
valstu politiku, kuras rezultātā tiek atņemtas pilsoņu balsstiesības,
var uzskatīt par tādu tiesību ierobežošanu, kas ir
saistītas ar ES pilsonību, piemēram, tiesību brīvi
pārvietoties un uzturēties ES teritorijā – tās ir katra ES
pilsoņa pamattiesības. Tas ir
pretrunā ES pilsonības pamatprincipam, proti, ka tā papildina
valsts pilsonību un ir izveidota, lai piešķirtu ES pilsoņiem
papildu tiesības, jo šajā gadījumā persona, izmantojot
savas tiesības brīvi pārvietoties, var zaudēt tiesības
piedalīties politiskajos procesos. Turklāt šāda politika neatbilst
pašreizējai vispārējai tendencei ļaut
vēlēšanās balsot pilsoņiem, kas nedzīvo valsts
teritorijā[5].
Turklāt ES pilsoņi, kas uzturas citā dalībvalstī, var
saglabāt visu mūžu ilgstošas un ciešas saiknes ar viņu izcelsmes
valsti, un viņus arī turpmāk var tieši skart attiecīgās
valsts likumdevēja pieņemtie tiesību akti (piemēram, par
nodokļu nomaksu, tiesībām uz pensiju). Jo īpaši
plašā pārrobežu piekļuve televīzijas pārraidēm[6], kā arī
interneta un citu tīmekļa un mobilo sakaru tehnoloģiju, tostarp
sociālo mediju, pieejamība padara saikņu saglabāšanu ar
pilsonības valsts politiku un līdzdalību pilsonības valsts
sabiedriskajās un politiskajās norisēs, personai esot
ārvalstīs, vieglāku nekā jebkad agrāk. Vairākkārtēji lūgumraksti,
Eiropas Parlamenta deputātu jautājumi un sabiedrības
pārstāvju vēstules liecina, ka ES pilsoņi ir
norūpējušies par šo jautājumu, ko viņi uzskata par robu
savas politiskajās tiesības. Kopumā Eiropas
iedzīvotāji uzskata, ka ES pilsoņiem nebūtu
jāzaudē tiesības balsot savas pilsonības valsts
vēlēšanās tikai tāpēc, ka viņi ir
pārcēlušies uz citu ES dalībvalsti[7]. Šo iemeslu dēļ Komisija
2010. gada ziņojumā par ES pilsonību paziņoja, ka
tā sāks diskusiju, lai noteiktu politiskos risinājumus, kas
novērstu situāciju, ka ES pilsoņi, izmantojot savas brīvas pārvietošanās
tiesības, zaudē savas politiskās tiesības
(20. darbība). Šajā sakarā Komisija rakstveidā
sazinājās ar atsevišķām dalībvalstīm un
paskaidroja savu viedokli par negatīvo ietekmi, ko balsstiesību
atņemšana atstāj uz ES tiesībām, un aicināja piedalīties
kopīgā šā jautājuma izvērtēšanā.
Atbildēs tika sniegti skaidrojumi par pašlaik spēkā esošajiem
tiesību aktiem un pastāvošo politiku, un valstu līmenī
notiekošajām debatēm. Eiropas Parlaments un Komisija 2013. gada
19. februārī rīkoja kopīgu uzklausīšanu, kas bija
veltīta ES pilsonībai. Dalībnieki, tostarp skartie ES
pilsoņi, pilsoniskās sabiedrības pārstāvji, Eiropas
Parlamenta deputāti un eksperti, uzsvēra nepieciešamību
pārskatīt pašreizējo politiku, kas paredz balsstiesību
atņemšanu iedzīvotājiem, un tās pamatojumu, ņemot
vērā pašreizējās norises virzībā uz
iekļaujošāku demokrātisko līdzdalību Eiropas
Savienībā. 2013. gada ziņojumā par ES
pilsonību “ES pilsoņi – jūsu tiesības, jūsu
nākotne”[8]
Komisija uzsvēra, ka pilnīga ES pilsoņu līdzdalība ES
demokrātiskajā dzīvē visos līmeņos ir
Savienības pilsonības pašā pamatā. Attiecīgi Komisija
paziņoja, ka tā ierosinās konstruktīvus risinājumus,
lai ļautu ES pilsoņiem, kas uzturas citā dalībvalstī,
pilnībā piedalīties ES demokrātiskajā dzīvē,
saglabājot savas tiesības balsot valsts vēlēšanās
savā izcelsmes valstī (12. darbība). Ar šo paziņojumu tiek īstenota
šī apņemšanās. Tas balstās uz rezultātiem, kas
gūti valstu un ES līmenī notiekošajās debatēs,
kurās iesaistīta pilsoniskā sabiedrība, akadēmiskās
aprindas un ES pilsoņi. Tā mērķis ir ierosināt
konstruktīvus risinājumus, kā uzlabot ES pilsoņu
tiesības piedalīties Savienības demokrātiskajā
dzīvē un viņu tiesības brīvi pārvietoties,
ierobežojot valstu politikas, pasākumu un administratīvās
prakses sekas, kā rezultātā tiek atņemtas
balsstiesības; šie risinājumi tiks izvērtēti
sadarbībā ar dalībvalstīm. Šim paziņojumam ir
pievienots ieteikums, kurā ierosināti iekļaujoši un samērīgi
risinājumi šā mērķa sasniegšanai. 2. Situācija
dalībvalstīs Lielākajā
daļā dalībvalstu ir spēkā noteikumi, saskaņā
ar kuriem pilsoņiem tiek atņemtas balsstiesības, ja viņi
tiek atzīti par vainīgiem smagos noziedzīgos nodarījumos
vai ja viņi zaudē rīcībspēju saistībā ar
garīgās veselības problēmām un garīgo spēju
traucējumiem. Saskaņā ar Komisijai pieejamo
informāciju pašlaik piecās dalībvalstīs piemērojamais
tiesiskais regulējums var radīt situāciju, kurā
Savienības pilsoņi, kas uzturas citā dalībvalstī, varētu
zaudēt balsstiesības, tikai pamatojoties uz faktu, ka viņi ir
uzturējušies ārvalstīs noteiktu laikposmu[9]. Šo regulējumu
galvenās iezīmes ir šādas. Dānijas pilsoņiem, kas izbrauc no
valsts, ir atļauts palikt Dānijas vēlētāju
reģistrā, ja viņi reģistrē savu nodomu divu gadu
laikā atgriezties[10]
— šis noteikums atspoguļo konstitūcijā noteikto prasību, ka
priekšnoteikums dalībai valsts vēlēšanās ir
pastāvīga dzīvesvieta Dānijā[11]. Attiecībā
uz dažiem vēlētājiem[12]
tiek pieņemts, ka viņu pastāvīgā dzīvesvieta ir
Dānijā neatkarīgi no tā, vai viņi dzīvo
ārvalstīs. Līdzīgi, Īrijas pilsoņiem,
kas izbrauc no valsts, ir atļauts palikt vēlētāju
reģistrā tikai tad, ja viņi reģistrē savu nodomu
18 mēnešu laikā atgriezties[13].
Tomēr Īrijas Konstitucionālā konvencija saistībā
ar konstitucionālo reformu plānu 2013. gadā
izvērtēja iespēju atcelt šo ierobežojumu un 2013. gada
25. novembrī Īrijas valdībai iesniegtajā
ziņojumā[14]
ierosināja piešķirt Īrijas pilsoņiem tiesības balsot
prezidenta vēlēšanās Īrijas vēstniecībās bez
šā ierobežojuma. Īrijas valdība savu atbildi uz ziņojumu
sniegs 2014. gada martā. Kipras pilsoņi zaudē savas
tiesības balsot valsts vēlēšanās, ja viņi nav
uzturējušies Kiprā sešu mēnešu laikposmā tieši pirms
vēlēšanām, izņemot, ja viņi uzturas ārvalstīs
tādēļ, ka viņi tur studē vai uz laiku
strādā, vai arī veselības apsvērumu dēļ[15]. Saskaņā ar Maltas konstitūciju
Maltas pilsoņi zaudē tiesības balsot, ja viņi nav
uzturējušies Maltā vismaz sešus mēnešus astoņpadsmit
mēnešu laikposmā tieši pirms reģistrācijas balsošanai
valsts vēlēšanās[16]. Apvienotās Karalistes pilsoņi
zaudē tiesības balsot reģionālajās un valsts
vēlēšanās, ja viņi nav reģistrējušies
vēlēšanām ar adresi Apvienotajā Karalistē nevienā
brīdī iepriekšējo 15 gadu laikā[17]. Aizvadīto gadu
laikā secīgas valdības un parlamenti ir uzskatījuši, ka
principā šis ierobežojums ir nepieciešams un pamatots. Šis ierobežojums
tika apstrīdēts Eiropas Cilvēktiesību tiesā, kas
saskaņā ar iepriekšējo judikatūru, nelēma, ka tas ir
pretrunā Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 1. protokola
3. pantam[18].
Eiropas Savienības Tiesa vēl nav lēmusi par šā noteikuma atbilstību
ES tiesību aktiem[19]. Atsevišķas dalībvalstis piemēro
dažus citus nosacījumus, kas jāizpilda, lai persona saglabātu
tiesības balsot valsts vēlēšanās. Vācijas pilsoņi,
kas dzīvo ārvalstīs, ir tiesīgi balsot valsts
vēlēšanās, ja viņi izpilda vienu no šiem nosacījumiem:
i) viņi ir nepārtraukti uzturējušies Vācijā
vismaz trīs mēnešus pēc četrpadsmit gadu vecuma
sasniegšanas, un šis laikposms nav bijis vairāk kā pirms
25 gadiem; vai ii) viņi ir tieši un personiski iepazinušies ar
politisko situāciju Vācijā, un tā viņus skar[20]. Saskaņā ar
Austrijas tiesību aktiem[21]
pilsoņiem pirms izceļošanas ir jāiesniedz pieteikums, lai
viņi saglabātu reģistrāciju vēlētāju
reģistrā, un no jauna jāiesniedz šis pieteikums reizi desmit
gados; pieteikumu no jauna var iesniegt elektroniskā veidā.
Iestādēm ir pienākums informēt ārvalstīs
dzīvojošos pilsoņus par viņu svītrošanu no
vēlētāju reģistra, un tās nodrošina publiski pieejamu
informāciju par ārvalstīs dzīvojošo pilsoņu
tiesībām reģistrēties vēlētāju
reģistrā. 3. Eiropas Padomes
perspektīva Valstīm ir suverēnas tiesības
saskaņā ar tās saistošajām starptautisko tiesību
normām paredzēt nosacījumus, ar kuriem to pilsoņi
īsteno tiesības balsot valsts vēlēšanās, tostarp
tiesības paredzēt nosacījumu, ka personas dzīvesvietai ir
jābūt attiecīgajā valstī. Eiropas
Cilvēktiesību tiesa (ECT) ir izvērtējusi šādus
dzīvesvietas nosacījumus saistībā ar Eiropas
Cilvēktiesību konvencijas 1. protokola 3. pantu[22] un visās
izskatītajās lietās ir atzinusi, ka tie principā nav
patvaļīgi balsstiesību ierobežojumi[23]. Tiesa ir
izklāstījusi faktorus, ar kuriem var pamatot šādus
nosacījumus[24]: ·
pieņēmums, ka pilsonis, kas nedzīvo
valstī, ir mazāk tieši vai pastāvīgi saistīts ar
valsts ikdienas problēmām un ir mazāk informēts par
tām; ·
kandidātiem ir praktiskā ziņā
sarežģīti iepazīstināt ar jautājumiem pilsoņus
ārvalstīs, un pilsoņiem ārvalstīs nav ietekmes uz
kandidātu atlasi vai vēlēšanu programmu saturu; ·
ciešā saikne starp tiesībām balsot
parlamenta vēlēšanās un šādi ievēlēto politisko
struktūru aktu tiešo ietekmi uz attiecīgo personu; un ·
leģitīma vēlme ierobežot
ārvalstīs dzīvojošu pilsoņu ietekmi
vēlēšanās uz jautājumiem, kas, lai gan ir
fundamentāli, tomēr galvenokārt ietekmē personas, kas
dzīvo attiecīgajā valstī. Tomēr šādi pamatojumi būtu
jāvērtē, ņemot vērā principus, kas ir pamatā
politiskajai līdzdalībai. Kā uzsvērusi Eiropas
Cilvēktiesību tiesa: “Balsstiesības nav privilēģija.
Divdesmit pirmajā gadsimtā demokrātiskā valstī
prezumpcijai ir jābūt par labu iekļaušanai [..] Jebkāda
vispārēja, automātiska un nediferencēta atkāpe no
vispārēju vēlēšanu principa rada risku, ka tiks
mazināta šādi ievēlēta likumdevēja un tā
pieņemto likumu demokrātiskā leģitimitāte.”[25]. Saskaņā ar Eiropas Padomes komisiju
“Demokrātija caur tiesībām” (Venēcijas komisiju), ja ir noteikts
termiņš, kurā pilsonis pēc emigrācijas saglabā
tiesības balsot, ir vēlams pēc termiņa beigām
situāciju “pārskatīt”, nevis vienkārši atņemt personai
balsstiesības. Valstis varētu piemērot noteiktus oficiālus
ierobežojumus tādu pilsoņu balsstiesībām, kuri dzīvo
ārvalstīs, piemēram, prasību reģistrēties
vēlētāju reģistrā, kas parasti ir derīgs tikai
noteiktu laikposmu. Tas ļautu izslēgt personas, kurām nav
saikņu ar izcelsmes valsti, vienlaikus ievērojot
proporcionalitātes principu[26]. Turklāt Eiropas Cilvēktiesību
tiesa uzsvēra, ka pašlaik pastāv tendence atļaut balsot
pilsoņiem, kas nedzīvo valstī. Pārskatot Eiropas Padomes
dalībvalstu tiesību aktus, Eiropas Cilvektiesību tiesa
konstatēja, ka “jaunās tehnoloģijas un lētāks
transports ir devis iespēju migrantiem saglabāt augstāka
līmeņa kontaktu ar viņu pilsonības valsti nekā tas
lielākajai daļai migrantu būtu bijis iespējams pirms
četrdesmit vai pat trīsdesmit gadiem. Tā rezultātā
vairākas valstis [...] ir grozījušas savus tiesību aktus, lai
pirmo reizi atļautu balsot pilsoņiem, kas nedzīvo valstī.”
Tādējādi tā secināja, ka pastāv skaidri redzama
tendence piešķirt balsstiesības pilsoņiem, kas nedzīvo
valstī, kaut arī pašlaik vēl nav kopējas Eiropas
līmeņa pieejas[27]. 4. Eiropas Savienības
konteksts Saskaņā ar Eiropas Savienības
Tiesas lemto – ja kāds jautājums ir dalībvalstu kompetencē,
piemēram, balsstiesīgo personu loka noteikšana valsts
vēlēšanās, tas nemazina apstākli, ka dalībvalstīm
šī kompetence ir jāīsteno, ievērojot ES tiesības, it
sevišķi Līguma noteikumus par katram Savienības pilsonim
atzītajām tiesībām brīvi pārvietoties un
uzturēties dalībvalstu teritorijā, un tādējādi
jāatturas no visa veida atklātas vai slēptas diskriminācijas
pilsonības dēļ[28].
Šajā sakarā Tiesa, piemēram,
attiecībā uz Eiropas Parlamenta vēlēšanām ir atzinusi,
ka principā ar dzīvesvietu saistīts kritērijs nav
neatbilstošs, lai noteiktu to personu loku, kurām ir tiesības balsot
un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, vienlaikus
skaidri nosakot, ka šāda kritērija piemērošana nedrīkst
radīt ES tiesību vispārējo principu, jo īpaši
diskriminācijas aizlieguma principa, pārkāpumus[29]. Valstu tiesību akti attiecībā
uz balsstiesīgo personu loku valstu vēlēšanās ir
atšķirīgi. Tā kā pašlaik nevienā dalībvalstī
nepastāv vispārēja politika piešķirt balsstiesības
valsts vēlēšanās citu dalībvalstu pilsoņiem, kuri
dzīvo tās teritorijā[30],
ES pilsoņiem, kuriem ir atņemtas balsstiesības savā
pilsonības valstī, parasti nav tiesību balsot valsts
vēlēšanās nevienā dalībvalstī. Taču, tā
kā Savienība vēl nav izmantojusi iespēju saskaņā
ar LESD 25. pantu papildināt to tiesību sarakstu, kas ir
piešķirtas Savienības pilsoņiem, ES tiesību akti nevar
garantēt ES pilsonim, ka viņa dzīvesvietas maiņa uz citu
valsti būs pilnīgi neitrāla attiecībā uz viņa
tiesībām balsot valsts vēlēšanās[31]. Tomēr šī situācija var ES
pilsoņiem traucēt ikdienas dzīvē pilnībā izmantot
ES pilsonības sniegtās tiesības un priekšrocības. Pirmkārt, var uzskatīt, ka
pašreizējā situācija ir pretrunā ES pilsonības
pamatprincipam. Saskaņā ar LESD 20. pantu
Savienības pilsonība papildina, nevis aizstāj valsts
pilsonību. Tiesības, kas saistītas ar ES pilsonību, ES
pilsoņiem tiek piešķirtas papildus tām
tiesībām, kas izriet no valsts pilsonības. Ir pārsteidzoši,
ka ar Savienības pilsonību saistīto tiesību izmantošanas
rezultātā tiek zaudētas balsstiesības valsts
vēlēšanās, kas parasti ir saistītas ar valsts
pilsonību. Otrkārt, valsts politika, kuras
rezultātā tiek atņemtas balsstiesības, var ietekmēt
veidu, kā ES pilsoņi izmanto savas tiesības brīvi
pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Piemēram, šādi pilsoņi
varētu apsvērt nepaziņot pārvaldes iestādēm par
pārcelšanos uz citu valsti, lai nodrošinātu, ka viņi
nezaudē politiskās tiesības savā pilsonības
valstī. Treškārt, balsstiesību
atņemšanas politikas rezultātā tiek radīts robs
attiecīgo ES pilsoņu politiskajās tiesībās, kas nav
savietojams ar centieniem veicināt pilsoņu līdzdalību
Savienības demokrātiskajā dzīvē. Lai gan ES pilsoņi, kuru
balsstiesības valsts vēlēšanās ir atņemtas,
saglabā tiesības ievēlēt Eiropas Parlamenta deputātus,
viņiem nav tiesību piedalīties valsts procesos, kuru rezultātā
tiek izveidotas valstu valdības, kuru locekļi savukārt veido
Padomi, ES otru likumdevējiestādi – tas ir pretrunā
pašreizējiem centieniem uzlabot nosacījumus pilsoņu iesaistei
valsts un Eiropas publiskajā sfērā. Šo iemeslu dēļ Komisija ierosina
dažus risinājumus, kas varētu palīdzēt samazināt
risku, ka tiek atņemtas tādu ES pilsoņu balsstiesības, kuri
izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties. Šie risinājumi neskar Komisijas kā
Līgumu sarga lomu un Līgumu noteikumus par ES pilsoņu
tiesībām brīvi pārvietoties, kā tos ir
interpretējusi Eiropas Savienības Tiesa. 5. Risinājumi
balsstiesību atņemšanas seku novēršanai 5.1. No ES perspektīvas
nepiemēroti risinājumi Viens no aizvadītajos gados
ierosinātajiem risinājumiem, kā novērst politisko
tiesību zaudēšanu izcelsmes valstī, ir naturalizācija
dzīvesvietas valstī, kuras rezultātā persona iegūtu
politiskas tiesības šajā valstī. Tomēr naturalizācijas
veicināšana uzņemošajā valstī nolūkā
palielināt politiskās tiesības, būtu pretrunā ES
pilsonības lomai, kas ir būtisks instruments, lai palielinātu
cieņu pret nacionālo identitāti un dažādību un
nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi neatkarīgi no
pilsonības. Turklāt, izmantojot šādu risinājumu, netiek
ņemts vērā tas, cik sarežģīta ir mobilitāte ES
iekšienē. Personas var dzīvot vairākās valstīs
īsākus vai ilgākus laikposmus — iespējams pat atgriezties
savā pilsonības valstī. Nebūtu pamatoti sagaidīt, ka
šīs personas iegūst vairākas pilsonības vai virkni secīgu
pilsonību vienīgi, lai saglabātu politiskās tiesības. Vēl viens risinājums, kas ir
īpaši populārs akadēmiskajās aprindās[32], būtu izveidot
strukturētu dialogu vai izmantot atvērto koordinācijas metodi,
lai mudinātu dalībvalstis nodrošināt, ka tiek savstarpēji
atzītas — divpusēji vai daudzpusēji — tādu šo valstu pilsoņu
balsstiesības, kuri dzīvo citās dalībvalstīs (jo
īpaši tuvās kaimiņvalstīs vai valstīs, ar kurām
tām ir ciešas saiknes). Tomēr šāda pieeja varētu radīt
sadrumstalotību un asimetriskas balsstiesības ES pilsoņiem
visā ES[33]. 5.2. Piemēroti
risinājumi ES sistēmā 5.2.1. Samērīgi
īstermiņa risinājumi Noteikumi, kas pašlaik tiek piemēroti
dažās dalībvalstīs, balstās uz pieņēmumu, ka
dzīvošana ārvalstīs uz noteiktu laiku nozīmē, ka
persona zaudē saikni ar politiskajiem procesiem pilsonības
valstī. Tomēr ne katrā gadījumā šāds pieņēmums
ir pareizs. Tādēļ būtu lietderīgi sniegt
iedzīvotājiem, kuru balsstiesības var tikt atņemtas,
iespēju pierādīt savu turpmāko interesi par politisko
procesu pilsonības dalībvalstī. Mūsdienās ES pilsoņiem ir
iespējams saglabāt saikni ar politisko dzīvi izcelsmes
valstī, un pašreizējās tendences ir vērstas uz
iekļaujošākām pieejām politiskajai līdzdalībai.
Ņemot vērā arī tiesību brīvi pārvietoties ES
ārkārtīgo svarīgumu, tas nozīmētu, ka
īstermiņā vajadzētu ieviest samērīgus
risinājumus. Ar šiem risinājumiem ES pilsoņiem būtu
jāpiešķir tiesības pašiem noteikt, cik ciešas saiknes viņi
saglabā ar pilsonības valsti. Attiecībā uz piemērotiem
kritērijiem, ar kuriem pierādīt šādas saiknes – personu
aktīvu rīcību, piemēram, pieteikumu iesniegšanu, lai
saglabātu reģistrāciju vēlētāju
reģistrā, vajadzētu uzskatīt par pietiekamu šajos
nolūkos, un šķiet, ka tas ir vienkāršākais un vismazāk
apgrūtinošais risinājums pašiem pilsoņiem. Dalībvalstīm,
kuras ierobežo savu pilsoņu tiesības balsot valsts
vēlēšanās, balstoties tikai uz dzīvesvietas kritēriju,
būtu jāļauj saviem pilsoņiem, kas izmanto tiesības
brīvi pārvietoties un uzturēties Eiropas Savienībā,
saglabāt balsstiesības, ja viņi apliecina turpmāku interesi
par politisko dzīvi pilsonības dalībvalstī, tai
skaitā, iesniedzot pieteikumu reģistrācijas saglabāšanai
vēlētāju reģistrā. Iespējai pieprasīt pilsoņiem
iesniegt pieteikumu, lai saglabātu reģistrāciju
vēlētāju reģistrā, nevajadzētu skart
dalībvalstu iespēju pieprasīt saviem pilsoņiem atbilstošos
intervālos no jauna iesniegt šādus pieteikumus, ar kuriem apstiprina
šādas intereses turpmāku pastāvēšanu[34]. Ja
dalībvalstis ļauj saviem pilsoņiem, kas dzīvo citā
dalībvalstī, saglabāt tiesības balsot valsts
vēlēšanās, iesniedzot
pieteikumu reģistrācijas saglabāšanai vēlētāju
reģistrā, šīs dalībvalstis var paredzēt
samērīgus papildu noteikumus, piemēram, pieteikumu
atkārtotu iesniegšanu atbilstošos intervālos. Lai samazinātu slogu pilsoņiem
ārzemēs, pieteikumu iesniegšanai par reģistrācijas
saglabāšanu vēlētāju reģistrā vajadzētu
būt iespējamai, izmantojot elektroniskos saziņas
līdzekļus. Dalībvalstīm,
kuras ļauj saviem pilsoņiem, kas dzīvo citā
dalībvalstī, saglabāt tiesības balsot valsts
vēlēšanās, ja viņi iesniedz pieteikumu vai atkārtotu
pieteikumu saglabāt reģistrāciju valsts vēlētāju
reģistrā, būtu jānodrošina iespēja visus
attiecīgos pieteikumus iesniegt elektroniski. Visbeidzot, ir svarīgi nodrošināt
pilsoņiem, kas pārceļas uz citu dalībvalsti vai dzīvo
citā dalībvalstī, pienācīgu informāciju par
nosacījumiem, ar kādiem viņi var saglabāt savas
balsstiesības. Šī informācija varētu būt pieejama
bukletos, raidījumos un uz mērķauditoriju vērstā
informācijā, ko sniedz konsulāti, vēstniecības un
ārvalstīs dzīvojošo pilsoņu organizācijas. Dalībvalstīm,
kas paredz, ka pilsoņi, kuri dzīvo cita dalībvalstī,
zaudē balsstiesības valsts vēlēšanās, vajadzētu
viņus piemērotā veidā un laikus informēt par
nosacījumiem un praktisko kārtību, kas jāievēro, lai
saglabātu tiesības balsot valsts vēlēšanās. Ilgtermiņa
redzējums Šīm pārdomām par ES
pilsoņu politiskās līdzdalības uzlabošanu,
pievēršoties balsstiesību atņemšanas sekām,
nevajadzētu atturēt no ilgāka termiņa pārdomām
par to, kā novērst trūkumus saistībā ar ES
pilsoņu, kuri dzīvo citā dalībvalstī, politisko
līdzdalību valsts un – attiecīgā gadījumā –
reģionālajā līmenī. Pašreizējās
diskusijās balsstiesību piešķiršana uzņemošajā
valstī ir izvirzīta kā risinājums – arī lai palīdzētu
palielināt to ES pilsoņu politisko līdzdalību, kuru
balsstiesības ir atņemtas izcelsmes valstī un kuriem nav
tiesību balsot valsts vēlēšanās nevienā ES
dalībvalstī. Skaidrs, ka tas ir daudz plašāks
jautājums — tas palīdzētu pilnībā īstenot katra
ES pilsoņa tiesības piedalīties Savienības
demokrātiskajā dzīvē, ļautu mobiliem ES pilsoņiem
labāk integrēties uzņemošajā valstī un stiprinātu
ES pilsonību. Kā norādīts 2013. gada
ziņojumā par ES pilsonību, ir lietderīgi izskatīt šo
jautājumu saistībā ar gaidāmajām plašākajām
pārdomām par ES nākotni. 6. Secinājumi Ņemot vērā politisko dialogu ar
visām attiecīgajām ieinteresētajām personām,
iestādēm un pilsonisko sabiedrību par balsstiesību
atņemšanu un reaģējot uz ES pilsoņu cerībām, kas
izteiktas sabiedrisko apspriešanu gaitā un pilsoņu dialogos par ES
nākotni, Komisija ierosina atbilstošus risinājumus.
Pašreizējās balsstiesību atņemšanas politikas pamatojums ir
jāpārvērtē, ņemot vērā
sociāli-ekonomisko un tehnoloģisko realitāti, pašreizējo
Eiropas integrācijas stāvokli un pašreizējās tendences
virzībā uz iekļaujošu politisko līdzdalību. Šajā
ziņā svarīga ir ES pilsonības fundamentālā loma,
kas ļauj pret pilsoņiem attiekties kā pret
vienlīdzīgiem un vērtīgiem sabiedrības locekļiem
gan viņu izcelsmes valstī, gan dzīvesvietas valstī. Šajā paziņojumā ir noteikti
iespējami konstruktīvi risinājumi, ko attiecīgajām
dalībvalstīm ieteikts izvērtēt. Pievienotajā
ieteikumā Komisija ierosina iekļaujošu un samērīgu pieeju
attiecībā uz to pilsoņu politiskajām tiesībām,
kuri izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties, pamatojoties uz
pieņēmumu, ka šiem pilsoņiem būtu jāpiešķir
tiesības pašiem noteikt to, vai viņi saglabā spēcīgu
interesi par pilsonības valsts politisko dzīvi. Komisija izvērtēs panākumus,
kas gūti attiecībā uz seku novēršanu, kuras izriet no
balsstiesību atņemšanas ES pilsoņiem, kuri izmanto savas
tiesības brīvi pārvietoties, ziņojot par progresu
virzībā uz reālu ES pilsonību. [1] Līguma
par Eiropas Savienību (LES) 2. pants. [2] LES
10. panta 3. punkts. [3] Komisijas 2013. gada 12. marta paziņojums
“Gatavošanās Eiropas Parlamenta 2014. gada vēlēšanām:
priekšlikumi vēlēšanu demokrātiskai un efektīvai norisei”
(COM(2013) 126) un 2013. gada 12. marta ieteikums par Eiropas
Parlamenta vēlēšanu demokrātiskas un efektīvas norises
veicināšanu (C(2013) 1303). [4] COM(2010) 603. [5] Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2013. gada
7. maija spriedums lietā Shindler/Apvienotā Karaliste,
110. un 115. punkts. [6] To atvieglo Eiropas Parlamenta un Padomes
2010. gada 10. marta Direktīva 2010/13/ES par to, lai
koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un
administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo
mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu
direktīva). [7] Gandrīz
divas trešdaļas (65 %) Eiropas iedzīvotāju uzskata par
nepamatotu situāciju, ka ES pilsoņi, kuri dzīvo ES valstī,
kas nav viņu izcelsmes valsts, zaudē tiesības balsot valsts
vēlēšanās. 2012. gada Eirobarometra aptauja Nr. 364.
par vēlēšanu tiesībām http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_364_en.pdf.
Līdzīga aptaujāto daļa (62 %) šādu viedokli pauda
tiešsaistē veiktā sabiedriskā apspriešanā par ES
pilsonību: 2012. gada sabiedriskā apspriešana “ES pilsoņi —
jūsu tiesības, jūsu nākotne”, http://ec.europa.eu/justice/citizen/files/report_eucitizenship_consultation_en.pdf. [8] COM(2013) 269. [9] Kipra, Dānija, Īrija, Malta un Apvienotā
Karaliste. [10] 1987. gada 13. maija Parlamenta
vēlēšanu likuma Nr. 271, kas pēdējoreiz grozīts
2009. gadā, I daļas I nodaļas 2. panta
3. punkts. [11] 1953. gada 5. jūnija
Konstitucionālā likuma IV daļas 29. paragrāfs. [12] Galvenokārt diplomāti, valsts iestāžu vai
privātu uzņēmumu, vai starptautisku organizāciju, vai
Dānijas atbalsta vai palīdzības organizāciju darbinieki,
ārvalstīs studējoši studenti vai personas, kas dzīvo
ārvalstīs veselības apstākļu dēļ. [13] 1992. gada Vēlēšanu likuma Nr. 23
II daļas 11. panta 3. punkta a) apakšpunkts. [14] Piektais ziņojums, kas iesniegts Oireachtas,
ir pieejams šādā tīmekļa vietnē: https://www.constitution.ie/Default.aspx. [15] Akta Nr. 72/1979 5. pants un Akta
Nr. 40/1980 11. pants, kas pēdējo reizi grozīts ar
Aktu 4(i)/2003). [16] Konstitūcijas 57. paragrāfs, kurā
grozījumi izdarīti ar Aktu LVIII.1974.23. [17] 1985. gada Iedzīvotāju
pārstāvības likuma, kas grozīts ar 2000. gada
Politisko partiju un referendumu likumu, 1. panta 3. punkta
c) apakšpunkts. [18] Iepriekš citētais spriedums lietā Shindler. [19] Pilsoņi ir apstrīdējuši šo noteikumu valsts
tiesās, taču nesekmīgi. Tomēr līdz šim Eiropas
Savienības Tiesai nav uzdots prejudiciāls jautājums. [20] 21. likuma, ar kuru groza 2013. gada
27. aprīļa Federālo vēlēšanu likumu,
1. pants, Federālais Oficiālais vēstnesis I, 962. lpp.
Šo likumu pieņēma pēc Vācijas Federālās
Konstitucionālās tiesas sprieduma, kura, izvērtējot
iepriekš spēkā esošos valsts tiesību aktus, lēma, ka tikai
viens kritērijs, proti, trīs mēnešus ilga iepriekšēja
uzturēšanās Vācijā kā nosacījums, lai
saglabātu pilsoņu, kas nedzīvo Vācijā, tiesības balsot,
atsevišķi nav piemērots, lai pierādītu, ka
attiecīgās personas pārzina valsts politisko situāciju un
šī situācija tās skar. Tā vietā tiesa īpaši
uzsvēra to, vai personas pārzina attiecīgo politisko
sistēmu, ne tikai balstoties uz informāciju, kas iegūta,
izmantojot modernos medijus, bet arī tieši, piemēram,
līdzdarbojoties biedrībās vai partijās, un to, vai valsts
var uzlikt tām pienākumus. 2012. gada 4. jūlija
sprieduma (2 BvC 1/11 un 2 BvC 2/11), 44., 45., 47., 50., 52.,
56. punkts. [21] 1973. gada Vēlētāju reģistra
likuma 2. panta 3. punkts un 2.a panta 1. punkts. [22] 1. protokola 3. pants piešķir tiesības
uz brīvām vēlēšanām, uzliekot
līgumslēdzējām pusēm pienākumu “ik pēc
attiecīga laika perioda organizēt brīvas un aizklātas
vēlēšanas apstākļos, kas veicina tautas viedokļa
brīvu izpausmi, izvēloties likumdevēju varu”. [23] Pēdējo reizi iepriekš citētajā
spriedumā lietā Shindler. [24] Skatīt jo īpaši 1999. gada
7. septembra spriedumu lietā Hilbe/Lihtenšteina un iepriekš
citētā sprieduma lietā Shindler 105. punktu. [25] Iepriekš citētais spriedums lietā Shindler,
103. punkts. [26] Ziņojums par balsošana ārvalstīs,
2011. gada 24. jūnijs (CDL-AD (2011) 022), 72. un
76. punkts. [27] Iepriekš
citētais spriedums lietā Shindler, 110., 115. punkts. [28] Spriedums lietā C-403/03 Schempp,
19. punkts. [29] Spriedums lietā C-300/04 Eman un Sevinger,
55. un 61. punkts. [30] Vienīgie izņēmumi ir Īrijas
pilsoņu un Kipras un Maltas pilsoņu (kas tiek uzskatīti par Qualifying
Commonwealth citizens – “atbilstīgiem sadraudzības
pilsoņiem”) iespēja balsot valsts parlamenta vēlēšanās
Apvienotajā Karalistē un Apvienotās Karalistes pilsoņu
iespēja balsot valsts parlamenta vēlēšanās Īrijā. [31] Saskaņā ar LESD 25. panta 2. punktu
Padome saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru,
saņēmusi Eiropas Parlamenta piekrišanu, ar vienprātīgu
lēmumu var pieņemt noteikumus, kas nostiprina vai paplašina LESD
20. panta 2. punktā minētās tiesības. Šie
noteikumi stājas spēkā pēc tam, kad tos apstiprinājušas
dalībvalstis atbilstīgi savām konstitucionālajām
prasībām. [32] J. Shaw, E.U. citizenship and
political rights in an evolving European Union, Fordham L. Rev., Vol. 75 2549,
2567 (2007). [33] Dalībvalstu pilsoņi, kuru vēlēšanu
tiesības tiek atņemtas, varētu iegūt tiesības balsot
dažās vai visās dalībvalstīs, taču šādas
tiesības netiktu garantētas to 23 dalībvalstu
pilsoņiem, kuru tiesības netiek atņemtas. [34] Šāda sistēma darbojas Austrijā, kur
šāds atkārtots pieteikumus ir jāiesniedz ik pēc desmit
gadiem.