A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK az összetevőként felhasznált hús származási országának vagy eredete helyének kötelező megjelöléséről /* COM/2013/0755 final */
TARTALOMJEGYZÉK 1........... Bevezetés...................................................................................................................... 3 2........... Kötelező eredetmegjelölés –
rövid áttekintés............................................................... 3 3........... Az összetevőként húst
tartalmazó élelmiszerek uniós ellátási lánca............................. 4 3.1........ Az uniós ágazat áttekintése.......................................................................................... 4 3.2........ A hús és a húsáruk fogyasztása.................................................................................... 4 3.3........ Termelés és kilátások.................................................................................................... 4 3.4........ Az uniós húságazat szerkezete...................................................................................... 4 3.5........ Meglévő uniós
nyomonkövethetőségi rendszerek........................................................ 5 4........... Az összetevőként felhasznált
hús kötelező eredetmegjelölésével kapcsolatos fogyasztói attitűd 7 5........... Lehetséges forgatókönyvek és
eredetmegjelölési módok az összetevőként felhasznált hús eredetmegjelölése
esetén............................................................................................................................ 8 6........... Az egyes forgatókönyvek hatásainak,
valamint költségének és hasznának elemzése.. 9 6.1........ A fogyasztói magatartásra gyakorolt
hatás................................................................... 9 6.2........ Gazdasági hatások...................................................................................................... 10 6.2.1..... Az élelmiszer-ipari vállalkozók
működési költségei................................................... 10 6.2.2..... Versenyképesség, kereskedelem és
beruházások........................................................ 10 6.2.3..... A vállalkozásokat érintő
adminisztratív terhek........................................................... 11 6.2.4..... A hatóságokat érintő terhek........................................................................................ 11 6.2.5..... A fogyasztókat terhelő költségek
és lehetséges társadalmi hatások........................... 12 6.2.6..... Környezeti hatások..................................................................................................... 12 6.3........ A 2. és 3. forgatókönyv
szerinti eredetmegjelölési módok előnyei és hátrányai........ 12 7........... Következtetések......................................................................................................... 14 A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK az összetevőként felhasznált hús
származási országának vagy eredete helyének kötelező megjelöléséről 1. Bevezetés A fogyasztók élelmiszerekkel kapcsolatos
tájékoztatásáról szóló 1169/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (a
továbbiakban: élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásról szóló rendelet)[1], amelyet
2014. december 13-tól kell alkalmazni, egy sor rendelkezést vezet be a
végső fogyasztók számára vagy a közétkeztetés céljára szánt
előrecsomagolt élelmiszerek eredetének megjelölésére vonatkozóan. Az
élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásról szóló rendelet 26. cikkének
(6) bekezdése előírja a Bizottság számára, hogy jelentést nyújtson be
az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak az előrecsomagolt élelmiszerekben
összetevőként felhasznált hús kötelező eredetmegjelölése
kiterjesztésének lehetőségéről. Ez a jelentés e kötelezettségnek tesz eleget. A
jelentés az előrecsomagolt élelmiszerekben összetevőként felhasznált
valamennyi húsfajtára (pl. marha-, sertés-, baromfi-, juh- és kecskehús,
vadhús, nyúlhús, lóhús) kiterjed. A jelentés főbb céljai a következők: –
az összetevőként felhasznált hús kötelező
eredetmegjelölésével kapcsolatos fogyasztói attitűd felmérése; –
az ilyen jelölés megvalósíthatóságának vizsgálata;
és –
az ezen intézkedések bevezetéséből eredő
költségek és előnyök elemzése, ideértve a belső piacra és a
nemzetközi kereskedelemre gyakorolt hatást is. A jelentést bizottsági szolgálati munkadokumentum
kíséri, amely részletes információkkal szolgál a jelentésben foglalt
megállapítások alátámasztására. 2. Kötelező
eredetmegjelölés – rövid áttekintés Az élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásról
szóló rendelet elfogadását megelőzően a kötelező
eredetmegjelölést csak meghatározott élelmiszerekre kellett alkalmazni. A
szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalma által okozott válság óta a
feldolgozatlan marhahúst és a marhahúsból készült termékeket (pl. darált
marhahús)[2],
valamint az előrecsomagolt import baromfihúst, a mézet, a zöldséget és
gyümölcsöt, a halakat és az olívaolajat kötelező eredetmegjelöléssel
ellátni. Az élelmiszerekkel
kapcsolatos tájékoztatásról szóló rendelet horizontális jellegű egyedi
rendelkezéseket ír elő az élelmiszerek eredetének megjelölésére
vonatkozóan. Különösen: –
Az élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásról
szóló rendelet 26. cikke (2) bekezdésének b) pontja
kötelezővé teszi az előrecsomagolt, feldolgozatlan sertés-,
baromfi-, juh- és kecskehús eredetének megjelölését. E kötelező
eredetmegjelölés szabályait a Bizottság végrehajtási jogi aktus útján határozza
meg. –
Az élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásról
szóló rendelet 26. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy ha az
élelmiszer származási helyét feltüntetik, és az nem egyezik meg elsődleges
összetevője vagy összetevői származási helyével, akkor az
elsődleges összetevő származási helyét szintén meg kell adni, vagy az
élelmiszer származási helyétől eltérőként kell feltüntetni. E
szabályok alkalmazásának módjait a Bizottság szintén végrehajtási jogi aktus
útján határozza meg. 3. Az összetevőként húst tartalmazó
élelmiszerek uniós ellátási lánca 3.1. Az
uniós ágazat áttekintése Az uniós húsfeldolgozó ágazatot hozzávetőleg
13 000 vállalat alkotja. Az ágazat körülbelül 350 000 főt
foglalkoztat és több mint 85 milliárd EUR forgalmat bonyolít. Az összetevőként való felhasználásra szánt
hús ellátási lánca mind az érintett piaci szereplők, mind a termékek
szempontjából igen változatos. A termékek a viszonylag egyszerű
húskészítményektől (pl. fűszereket/adalékanyagokat tartalmazó friss
hús) a rendkívül összetett húsárukig terjednek, ideértve különösen a
hústermékeket és a több összetevőből álló, hústartalmú élelmiszereket.
Ezenfelül az összetevőként felhasznált hús ellátási lánca
meglehetősen bonyolult és hosszú, amelyen belül a késztermék
előállítása és forgalmazása számos lépésből áll. 3.2. A hús
és a húsáruk fogyasztása Az uniós fogyasztók túlnyomó többsége (83 %)
legalább heti két vagy három alkalommal fogyaszt húst[3]. Ezenfelül a
27 uniós tagállam fogyasztóinak 88 %-a vásárol előrecsomagolt
húst[4]. Ez többségében sertés- (49 %), baromfi-
(29 %) és marhahúst (19 %) jelent, míg a juh-, kecske- és más
húsfajták az uniós húsfogyasztás mindössze 3 %-át adják[5]. 3.3. Termelés
és kilátások Általában az összes vágottállathús-mennyiség
30–50 %-át élelmiszer-összetevőként való felhasználásra szánt húsként
(többnyire darált hús/húskészítmények/hústermékek) dolgozzák fel. Becslések
szerint az Unióban előállított feldolgozott hús teljes mennyiségének
70 %-a sertéshús, ezt követi a baromfihús (18 %), a marhahús
(10 %) és az egyéb húsfajták (2 %). 2012-ben az összes uniós frisshús-gyártás
vágottest-egyenértékben kifejezve 43,5 tonnát
(kicsontozotthús-egyenértékben kifejezve hozzávetőleg 33,8 tonna)
tett ki. A középtávú piaci előrejelzések szerint az Unión belüli összes
hústermelés a 2010. és 2011. évi növekedést követően a következő
két évben 2 %-kal csökkenni fog. E visszaesést követően az összes
hústermelés 10 év alatt várhatóan fokozatosan megerősödik, és 2022-re
eléri a közel 45 millió tonnát, azaz megközelíti majd a
2011. évi szintet[6]. 3.4. Az uniós húságazat szerkezete Az uniós húsfeldolgozó ipart alacsony fokú
koncentráció jellemzi, amelyben a vállalatok többsége (90 %) kis- és
középvállalkozás (a továbbiakban: kkv). Ezek a kkv-k egy-egy területre
szakosodtak, és az ellátási lánc egyes szakaszaiban egymástól függetlenül
végzik tevékenységüket. Emellett – különösen a sertés- és marhahúságazatban –
csekély a vertikális integráció mértéke. A baromfiágazatban a vertikális
integráció erőteljesebben érvényesül. A húsfeldolgozók a nyersanyagot jellemzően az
azonnali piacon szerzik be a kereskedőktől. A vertikálisan integrált
nagyobb vállalatok többnyire vágóhidakról/darabolóüzemekből és kereskedőktől
is vásárolnak. A beszerzési döntések, valamint a szállítók
összetételének gyakori változásai az elegendő mennyiségű és
megfelelő nyersanyag rendelkezésre állása, a késztermékre vonatkozó
minőségi előírások által meghatározott szabványos minőségi
előírások, a versenyképes ár, valamint az esetleges készlethiányhoz, piaci
zavarokhoz és/vagy áringadozásokhoz való gyors – szállítóváltás révén
történő – alkalmazkodás függvényei. A beszerzési gyakorlatokat
illetően az uniós húsfeldolgozók jellemzően több forrásból szerzik be
a feldolgozatlan húst és más húsösszetevőket. A több uniós forrásból
történő beszerzés a sertéshúsalapú termékek piacán jellemző
gyakorlat, míg a több uniós és Unión kívüli országból történő beszerzést
elsősorban a marha- és baromfihús-alapú termékek esetében alkalmazzák. Az
élelmiszer-ipari vállalkozók és különösen a kkv-k évente háromszor-négyszer
váltanak szállítót annak érdekében, hogy megfizethető áron megfelelő
mennyiségű nyersanyaghoz jussanak hozzá. A húsösszetevők feldolgozását és
hústermékekben történő felhasználását követően a vállalatok ezeket a
termékeket szeletelve és/vagy csomagolva kiskereskedők/a
vendéglátás/hentesek részére értékesítik. Az uniós húsfeldolgozó ipar sajátosságaiból és
összetettségéből fakadóan a húsfeldolgozók elenyésző arányban kérik a
húsösszetevők eredetére vonatkozó információk feltüntetését: többnyire csak
az „egyetlen húsdarabból” készült húskészítmények (pl. szárított sonka) vagy
olyan termékek esetében, amelyeket kifejezetten külföldről származó húsból
kell előállítani. A legtöbb termék esetében
a nyersanyag már darabolva, keverve és/vagy megtisztítva érkezik a feldolgozási
szakaszba. Még ha a feldolgozóüzembe érkezés előtt a nyersanyag nyesedéket[7] eredményező megtisztítása vagy keverése nem is történik meg, a
több szállítótól érkező nyersanyagokat gyakran összekeverik. A több összetevőből álló, hústartalmú
élelmiszerek gyártói az élelmiszerlánc mentén számos különböző szállítótól
(pl. darabolóüzemek, feldolgozóüzemek, a csontokról géppel leválasztott húst
előállító üzemek, nagykereskedők vagy kereskedők) szerzik be a
nyersanyagokat; ezek az élelmiszer-ipari vállalkozók megfelelő alkupozíció
híján nem írhatnak elő a származásra vonatkozó követelményeket a szállítók
számára, mivel más jelentős vevőkhöz viszonyítva meglehetősen
kis mennyiségben vásárolnak. A vágóhidaknak és a darabolóüzemeknek kulcsszerepük
van a származásra vonatkozó információk továbbításában az élelmiszerlánc
következő szereplőjének. Minél erőteljesebb a vertikális
integráció, és minél nagyobb az adott vállalat, annál egyszerűbben
szavatolható a származási adatok élelmiszerlánc mentén történő
továbbítása. Ezzel szemben minél összetettebb darabolási és feldolgozási
szakaszok követik egymást, és minél nagyobb mértékű a feldolgozás, annál
nehezebb a termékek eredetmegjelölés céljából történő nyomon követése. Kkv-felmérés 2013 elején az Enterprise Europe Network egy
bizottsági jelentés céljából külön felmérést végzett a kötelező
eredetmegjelölés összetevőként felhasznált húsokra történő kiterjesztésének
lehetőségéről. 285 élelmiszer-ipari vállalkozót kérdeztek meg az Unió
27 tagállamából. Az ágazat szerkezetére vonatkozó főbb megállapításokat a
következőképpen lehetne összegezni: * A mintaként
kiválasztott élelmiszer-ipari vállalkozók mintegy 51%-a volt aktív a hús- és
baromfihús-készítményeket gyártó ágazatban, körülbelül 33%-uk a készételeket
gyártó ágazatban, 31%-uk pedig a húsfeldolgozó- és tartósító ágazatban (néhány
élelmiszer-ipari vállalkozó egynél több ágazatban is aktív volt). A mintaként
kiválasztott élelmiszer-ipari vállalkozók csaknem 80%-a feldolgozóipari
vállalkozás volt. * Ami a mintaként
kiválasztott élelmiszer-ipari vállalkozók kereskedelmi tevékenységét illeti,
31%-uk nyilatkozott úgy, hogy tevékenysége 81-100%-át helyi szinten végzi.
64%-uk esetében a gyártás egyik része sem nevezhető „EU-n belülinek”
(vagyis egy tagállamra korlátozódik), 72%-uk esetében pedig a gyártás egyik
része sem nevezhető „EU-n kívülinek”. * A mintaként
kiválasztott élelmiszer-ipari vállalkozók 20%-a állítja, hogy elsődleges
nyersanyaga belföldről származik, míg 44%-uk úgy nyilatkozott, hogy szinte
egyik nyersanyaga sem származik az EU-n belülről, 75%-uk pedig úgy, hogy
egyik nyersanyaga sem származik az EU-n kívülről. * A mintaként
kiválasztott élelmiszer-ipari vállalkozók 58%-a nem rendelkezik külön
raktározási létesítményekkel a máshonnan származó nyersanyagok tárolására. * A mintaként
kiválasztott élelmiszer-ipari vállalkozók véleménye szerint a fogyasztóknak a
hús eredetéről történő tájékoztatása által kínált legfontosabb
előny, hogy a fogyasztók garanciát kapnak a termék minőségét
illetően (61%), valamint segítséget a rendelkezésre álló termékek
megkülönböztetésében (44%). 3.5. Meglévő uniós
nyomonkövethetőségi rendszerek Az Unióban meglévő nyomonkövethetőségi
rendszerek a következő okok miatt alkalmatlanok a származási információk
élelmiszerlánc mentén történő továbbítására: –
A nyomonkövethetőségre vonatkozó meglévő
uniós jogszabályok elsősorban az élelmiszer-biztonság szavatolásának
szükségességén alapulnak[8].
A rendszer az élelmiszerláncon belül az „egy lépést hátra – egy lépést
előre” elve szerint működik, azaz az élelmiszer-ipari vállalkozóknak
ismerniük kell a termékeiket átvevő vállalkozásokat, illetve a nyersanyag
származását a közvetlen szállítóig kell tudniuk visszakövetni. Az állati
eredetű élelmiszerek esetén részletesebb tájékoztatási követelményeknek
kell eleget tenni az élelmiszerláncon belül[9].
Ezek a nyomonkövethetőségi követelmények azonban közvetlen származási
információkat nem foglalnak magukban. Ennélfogva jelenleg uniós szinten nem
előírás az eredet megállapítását szolgáló kumulatív
nyomonkövethetőség. –
Ott, ahol részletesebb nyomonkövethetőségi
rendszerek vannak érvényben, azok az egyes állatfajták esetében eltérnek, és a
feldolgozás előtti szakaszra (vágóhidak/csomagolóüzemek) korlátozódnak. Összefoglalva, az ellátási lánc szerkezete és a
származási információk vállalkozások közötti átadásához fűződő
érdekek hiánya miatt az ilyen információk továbbítása jellemzően az
ellátási lánc korai szakaszaiban (vágóhidak és darabolóüzemek) megakad. 4. Az összetevőként
felhasznált hús kötelező eredetmegjelölésével kapcsolatos fogyasztói
attitűd Az élelmiszerlánc-értékelő konzorcium (FCEC)
által végzett tanulmányból[10]
kiderül, hogy az élelmiszer-ipari termékek eredete az ötödik azon 11 aspektus
közül, amelyek a fogyasztók vásárlási döntéseit befolyásolják (47,4%). Ennél
fontosabb aspektus az íz (82%), a „minőségét megőrzi” / „fogyasztható
…-ig” szavatossági idő (62%), a termék kinézete (61, 3%) és ára (48,3%).
Ezen túlmenően a Gfk húspiacról szóló fogyasztói tanulmánya szerint[11] a tájékoztatást
illetően a származási ország a negyedik legfontosabb aspektus (15 közül),
amelyre a fogyasztók a hústermékek vásárlásánál figyelmet fordítanak. Ez a
fogyasztók 48%-ára jellemző, anélkül, hogy különösebb eltérések
mutatkoznának az EU15-be és az EU12-be tartozó országok között. Az eredetnél
nagyobb jelentőséget tulajdonítanak a fogyasztók a „minőségét
megőrzi” / „fogyasztható …-ig” szavatossági időnek (68%), a
kilogrammonkénti árnak (67%), valamint az árnak (67%). Az uniós fogyasztók
ezenfelül sokkal inkább ügyelnek a származási országra friss hús, köztük az
előkészített húsok vásárlásakor (45%), mint a húsalapú termékek
vásárlásakor (38%)[12]. A feldolgozott húsalapú termékek különböző
fajtáinak célzottabb vizsgálata nyomán az FCEC fogyasztói tanulmány
eredményeiből kitűnik, hogy a válaszadó fogyasztók több mint 90%-a
fontosnak ítéli az eredet címkén való feltüntetését.[13] Az FCEC fogyasztói
tanulmányából ezenkívül a további megállapítások szűrhetők le: • A fogyasztók többsége mindhárom húsalapú
termékcsoport tekintetében többet szeretne megtudni a hús eredetéről; • A fogyasztók minden esetben
kiemelkedő érdeklődést mutattak az iránt, hogy megtudják, „melyik
országban állították elő a húst”: a fogyasztók csaknem fele (uniós
átlag) elvárja, hogy legalább ilyen részletességgel tájékoztassák a termék
származásáról, míg a fogyasztók egyharmada más részletességi szintet kíván meg
(vagy ennél általánosabb tájékoztatást, mint pl. „előállítva az EU-ban
vagy az EU-n kívül”, vagy pedig még konkrétabb információt, mint például „az
ország, ahol az állat született, nevelkedett, illetve ahol leölték”),; • Minden esetben jelentős eltérések
mutatkoznak a tagállamok között. Egyes tagállamokban a fogyasztók
következetesen nagyobb (vagy kisebb) érdeklődést mutatnak a származásra
vonatkozó információk iránt, mint más tagállamokban.[14] Korábbi, a hússal és hústermékekkel kapcsolatosan
végzett konzultációk alkalmával a fogyasztók a származást a biztonságossággal
is összekötötték. A fogyasztók egyes indokai – hogy megtudják, honnan származik
egy élelmiszer (például a helyi termékek támogatása céljából, a termék
jellegzetességei miatt, vagy etikai és környezetvédelmi megfontolásból) –
teljesen jogosak, más indokok azonban nem relevánsak. Ez különösen akkor
érvényes, ha az eredetet összekötik a biztonságossággal, mivel az EU-ban
előállított vagy az EU-ba importált termékek alapértelmezetten
biztonságosak.[15] A fogyasztók jelenleg ritkábban
vásárolnak eredetmegjelöléssel ellátott húst, mint szeretnének. Ezt az
árérzékenységet elsősorban az tükrözi, hogy a fogyasztók kevéssé hajlandók
fizetni az összetevőként felhasznált hús eredetmegjelöléséért[16]. Az alapárat (a szükséges tájékoztatás mértékétől függően
+5–9 %-kal) meghaladó első áremelés esetén a fogyasztók fizetési
hajlandósága jelentősen, mintegy 60–80 %-kal csökken, és minden
további áremeléssel tovább mérséklődik. Ez a tendencia a jelentésben
vizsgált valamennyi termék esetében számottevő eltérések nélkül
érvényesül. Ezek a megállapítások megerősítik a
fogyasztók eredetmegjelöléssel kapcsolatos igényei és az ezen információkkal
kapcsolatos fizetési hajlandóság közötti „paradoxont” vagy ellentmondást. A
fogyasztók hasznosnak találnák a lehető legrészletesebb tájékoztatást, ha
azt áremelés nélkül biztosítanák részükre. A fogyasztók általában nincsenek
tisztában az eredetmegjelöléshez kapcsolódó többletköltségekkel, amelyek
véleményük szerint „a nyomtatáshoz szükséges tinta költségeire” korlátozódnak[17]. E paradoxon további
jele a vásárlási szándék és a tényleges vásárlási magatartás közötti különbség,
amelyre több tanulmány is rávilágított, és amelyet elsősorban az
ártényező magyaráz[18]. Ha a kötelező eredetmegjelölés a fogyasztói
árak emelkedéséhez vezet, csökkenhet a húst összetevőként tartalmazó
élelmiszerek fogyasztása. 5. Lehetséges forgatókönyvek és
eredetmegjelölési módok az összetevőként felhasznált hús eredetmegjelölése
esetén E jelentés alkalmazásában a következő
főbb forgatókönyvek határozhatók meg[19]: –
1. forgatókönyv – Az önkéntes eredetmegjelölés
fenntartása; –
2. forgatókönyv – A kötelező
eredetmegjelölés bevezetése a) uniós/nem uniós ország vagy b) uniós/harmadik
ország szerint; –
3. forgatókönyv – A kötelező
eredetmegjelölés bevezetése az adott tagállam vagy harmadik ország
feltüntetésével. A 2. és 3. forgatókönyv esetén az érintett
termékek három fő kategóriájára vonatkozóan a származás meghatározásának
több módja is vizsgálat tárgyát képezte, a feldolgozás mértéke szerint
növekvő sorrendben: • I. kategória: A csontról géppel
leválasztott húsból készült húskészítmények és hústermékek: –
A Vámkódex meghatározása szerinti származás, azaz
az az ország, ahol a húsösszetevő teljes egészében létrejött vagy
előállításra került, illetve ahol az utolsó lényeges átalakítása történt; –
Származási információk a nyersanyag eredetére, azaz
a vágást megelőző minimális tenyésztési időszak helyére és a
vágás helyére vonatkozóan. • II. kategória:
Hústermékek: –
A Vámkódex meghatározása szerinti származás, azaz
az az ország, ahol a húsösszetevő teljes egészében létrejött vagy
előállításra került, illetve ahol az utolsó lényeges átalakítása történt; –
Származási információk a nyersanyag eredetére, azaz
a vágást megelőző minimális tenyésztési időszak helyére és a
vágás helyére vonatkozóan. • III. kategória: Több
összetevőből álló, hústartalmú élelmiszerek: –
A Vámkódex meghatározása szerinti származás, azaz
az az ország, ahol a húsösszetevő teljes egészében létrejött vagy
előállításra került, illetve ahol az utolsó lényeges átalakítása történt; –
Származási információk a nyersanyag eredetére, azaz
a vágást megelőző minimális tenyésztési időszak helyére és a
vágás helyére vonatkozóan. 6. Az egyes forgatókönyvek
hatásainak, valamint költségének és hasznának elemzése 6.1. A fogyasztói magatartásra
gyakorolt hatás Az eredetmegjelölés kiegészítő információkkal
látja el a fogyasztókat, amelyek lehetővé teszik számukra, hogy
megalapozott döntéseket hozhassanak a megvásárolni vagy elfogyasztani kívánt
élelmiszereket illetően. Összességében sok fogyasztó egy sor pozitív
tulajdonsággal, többek között a minőséggel társítja az eredetmegjelölést.
A költség-haszon elemzést tekintve nehéz felbecsülni, hogy milyen hatással van
az eredetmegjelölés a fogyasztókra. Az 1. forgatókönyv
esetében a fogyasztók nem kapnának rendszeres tájékoztatást a
húsösszetevő(k)ről. Ennélfogva ez nem tesz maradéktalanul eleget a
származási információk iránti fogyasztói igényeknek, noha jobban megfelel a
fogyasztók származási információkkal kapcsolatos többletfizetésre való csekély
hajlandóságának. A 2. és a
3. forgatókönyv rendszeres tájékoztatást nyújtana a fogyasztóknak az
összetevőként felhasznált hús származásáról. A 3. forgatókönyvnél
kevésbé informatív 2. forgatókönyv túlságosan általánosnak
tekinthető, amely így nem éri meg az esetleges áremelkedést. A
3. forgatókönyv hasznos információkkal szolgál a fogyasztónak. Az esetleges áremelkedés azonban
kedvezőtlenül befolyásolhatja a húsáruk fogyasztását. 6.2. Gazdasági hatások: 6.2.1. Az élelmiszer-ipari
vállalkozók működési költségei Az 1. forgatókönyv keretében a jelenlegi
helyzettel összevetve nem merülnek fel további működési nehézségek.
Alkalmazása indokoltabb lehet olyan esetekben, amikor a gyártási folyamat során
az Unióból és az Unión kívülről származó húst kevernek össze. A
működési költségek (pl. előállítási, beszerzési és nyomonkövetési
költségek) minimálisak maradnának. A 2. és 3. forgatókönyv működési
kihívásokkal járna, és különösen a vegyes (uniós/nem uniós) eredetű
húsösszetevők tekintetében radikális módosításokat igényelne. Az
élelmiszer-ipari vállalkozóknál feltehetően jelentős működési
többletköltségek merülnének fel, a következők szerint: –
A többletköltségek mértéke eltérő lenne, az
adott élelmiszer-ipari vállalkozó sajátos működési helyzetétől, az
érintett állatfajtáktól és a meglévő nyomonkövethetőségi rendszerek
típusától függően. –
Ez leginkább a következő költségtételeket
érintené: a beszerzési gyakorlatok módosítása, a szállítói összetétel
lehetséges változásai, kisebb gyártási tételekre történő váltás, a
gyártási folyamat módosítása a létesítményen belüli, származás szerinti
elkülönítés érdekében, a csomagolás/címkézés módosítása, valamint
nyomonkövethetőségi rendszerek végrehajtása/módosítása. –
A 2. forgatókönyv esetében a többletköltségek
az elenyészőtől 25 %-ig terjednének, míg a 3. forgatókönyv
esetében +15–20 % és 50 % között várhatók. Becslések szerint az
összes előállítási költség +3–10 %-ának megfelelő további
nyomonkövetési költségekre is lehet számítani. –
E költségek valószínűleg kedvezőtlenül
érintik a nyesedék és a zsír kereskedelmét. Tekintettel a megfelelő
nyomonkövethetőségi rendszer végrehajtásának nehézségeire, az
élelmiszer-ipari vállalkozók várhatóan egyre kevesebb ilyen terméket használnak
majd fel. Ez további veszteségekhez vezethet, becslések szerint a
vágóhidak/húsdaraboló üzemek forgalma 10 %-ának erejéig. Ez a hatás
ugyanakkor nagymértékben függ az eredetmegjelölés meghatározására alkalmazandó
szabályoktól. 6.2.2. Versenyképesség, kereskedelem
és beruházások Az 1. forgatókönyv minimális hatást gyakorolna
a versenyképességre és az uniós/nemzetközi kereskedelemre. A 2. és 3. forgatókönyv várhatóan az alábbi
módon befolyásolná a versenyképességet és az Unión belüli kereskedelmet: –
Az ellátási láncon belül várhatóan változások
történnek, amelyek nyomán a kereskedelem szegmentálódik, valamint csökken a
közvetítők és a húsösszetevők száma. Az élelmiszer-ipari vállalkozók
valóban költséghatékonyabbnak tartják az ellátási struktúra (beszerzés,
tételméret, kevesebb közvetítő) módosítását, mint a belső
nyomonkövethetőségi rendszerek korszerűsítését. –
Az élelmiszer-ipari vállalkozóknak várhatóan
magasabb árat kell fizetniük, mivel szállítói bázisuk összességében csökken. –
A vegyes eredetű húsösszetevők vagy a
nyesedék/zsír értékesítésére is szűkebb körben lenne lehetőség. –
A húsösszetevőket felhasználó élelmiszer-ipari
vállalkozók hátrányba kerülnének az ilyen összetevőket nem használó
vállalkozókkal szemben. –
Változások történnek majd az élőállatok, a
feldolgozatlan hús és a húsösszetevők Unión belüli kereskedelmében. –
A 3. forgatókönyv esetében felmerülhet élelmiszertermékek
piaca szegmentálódásának kockázata. A 2. és 3. forgatókönyv várhatóan az alábbi
módon befolyásolná a nemzetközi kereskedelmet: –
Valószínűleg változások történnek az Unió és a
harmadik országok közötti kereskedelem földrajzi szerkezetében/mennyiségében. E
tekintetben az uniós élelmiszer-ipari vállalkozók várhatóan egyre inkább uniós
szállítókat vesznek majd igénybe, hogy elkerüljék a több uniós és harmadik
országbeli származási források használatából adódó nehézségeket. –
A harmadik országbeli élelmiszer-ipari
vállalkozóknál valószínűleg többletköltségek merülnek fel, különösen a
3. forgatókönyv esetében. Ezek a hatások elsősorban azokat a harmadik
országokat érintik, amelyek jelenleg nagy mennyiségű feldolgozatlan
húst/húsösszetevőt exportálnak az Unióba: ez a baromfihús esetében
Thaiföld és Brazília, míg a marhahús esetében Brazília és Argentína. A hatás
mértéke ugyanakkor az eredetmegjelölésre vonatkozó hatályos nemzeti
rendelkezésektől függ majd, amennyiben vannak ilyenek[20]. A feldolgozásra szánt
sertés- és juhhús behozatala lényegében nem létezik. 6.2.3. A
vállalkozásokat érintő adminisztratív terhek Az 1. forgatókönyv elhanyagolható
mértékű adminisztratív terhet jelentene, és ez csak a késztermék
származási helyét feltüntető vállalkozásokat érintené, amennyiben ez a
hely eltér az elsődleges összetevő(k) származási helyétől. A
2. forgatókönyv esetében az összes teher becsült mértéke szintén
elenyésző. A 3. forgatókönyv keretében ugyanakkor az adminisztratív
többletteher az összes előállítási költség 8–12 %-os növekedéséhez
vezethet. 6.2.4. A hatóságokat érintő
terhek Az 1. forgatókönyv az
élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásról szóló rendelet 26. cikke
(3) bekezdésének általános alkalmazásából eredő költségek kivételével
várhatóan nem von maga után további ellenőrzési költségeket. A 2. (kisebb mértékben) és a 3. forgatókönyv
esetén ugyanakkor az ellenőrzési költségek 10–30 %-os növekedésére
lehet számítani, a szükséges származási információk részletességétől
függően. Ez a növekedés elsősorban a szükséges alkalmazottak számában
jelenik meg, míg a 3. forgatókönyv esetén további személyzeti
munkaidőt is magában foglalhat, mivel a megfelelési költségek többnyire
dokumentumvizsgálatokból származnak. Amennyiben az ellenőrző
hatóságok részére elkülönített állami költségvetési forrásokat nem növelik –
ami a jelenlegi gazdasági környezetben könnyen elképzelhető –, a szükséges
alkalmazottak számában/személyzeti munkaidőben bekövetkező növekedés
nyomán csökkenhet az ellenőrzések gyakorisága vagy változhatnak a
prioritások, ami egyúttal a csalás fokozott kockázatával jár. A hatóságokra
nehezedő terhek azonban a hatósági ellenőrzésekért fizetendő
díjak bevezetésével enyhíthetők. 6.2.5. A fogyasztókat terhelő
költségek és lehetséges társadalmi hatások A származási információk feltüntetése várhatóan költségnövekedéshez
vezet, amelynek becslések szerint hozzávetőleg 90 %-át áthárítják a
fogyasztókra, és mindössze 10 %-ot visel majd a gyártó. Ezek a
százalékarányok az ágazattól, az érintett országtól, valamint a vertikális
integráció és a piaci koncentráció mértékétől függően eltérhetnek. Az 1. forgatókönyv
összességében várhatóan nem okoz áremelkedést. Ugyanakkor ahol megjelölik az
eredetet, annak többletköltségét – magasabb árkategóriájú termékek formájában –
valószínűleg áthárítják a fogyasztókra. A 2. és 3. forgatókönyv feltehetően a
fogyasztói árak átfogó – az utóbbi esetben nagyobb mértékű – növekedését
idézi elő. Ennélfogva a 3. – és kisebb mértékben a 2. – forgatókönyv
a húsáruk fogyasztásának csökkenéséhez vezethet. További társadalmi hatások
lehetnek még: a húsfogyasztás piacának szegmentálódása, a beszerzési szokások
módosítása, a közvetítők kizárása, valamint a foglalkoztatásra gyakorolt
kedvezőtlen hatás. 6.2.6. Környezeti
hatások Az 1. forgatókönyv várhatóan minimális
környezeti hatással jár. A 2. és 3. forgatókönyv nyomán egyaránt nő
majd az összetevőkből származó hulladék mennyisége, különösen a
nyesedék/zsír esetében. A 3. forgatókönyv egyúttal ösztönözheti a
földrajzi közelségben gyártott termékek fogyasztását. 6.3. A 2. és 3. forgatókönyv
szerinti eredetmegjelölési módok előnyei és hátrányai Az alábbi táblázat a 2. és 3. forgatókönyv (kötelező
eredetmegjelölés) keretében vizsgált eredetmegjelölési módok előnyeit és hátrányai
foglalja össze: A 2. és 3. forgatókönyv szerinti eredetmegjelölési módok || Előnyök || Hátrányok I. kategória: Húskészítmények/a csontról géppel leválasztott hús || Az az ország, ahol az összetevő teljes egészében létrejött vagy előállításra került, illetve ahol az utolsó lényeges átalakítása történt (Vámkódex) || - Hasznos információkkal szolgál a fogyasztónak; - A nyesedék és zsír összetevőként felhasználható, amennyiben a származási hely az utolsó lényeges átalakítás helye szerinti ország. || - További nyomonkövethetőségi rendszerek; - Több különböző származási hely esetén a végrehajtás nehézséget okozhat; - Amennyiben a származási hely a vágást megelőző minimális tenyésztési időszak helye, a tárolás/nyomonkövetés nehézségei miatt a nyesedéket és zsírt várhatóan nem használják fel összetevőként. A vágást megelőző minimális tenyésztési időszak helye + a vágás helye || - Nagyobb hangsúlyt helyez a nyersanyag eredetére, amennyiben az összetevő nem egyetlen országból származik. || - További nyomonkövethetőségi rendszerek; - Több különböző származási hely esetén a végrehajtás nehézséget okozhat; - A nyesedéket és a zsírt a tárolás/nyomonkövetés nehézségei miatt várhatóan nem használják fel összetevőként. II. kategória: Hústermékek || Az az ország, ahol az összetevő teljes egészében létrejött vagy előállításra került, illetve ahol az utolsó lényeges átalakítása történt (Vámkódex) || - Az utolsó lényeges átalakítás helye szerinti ország alkalmazása esetén nagyobb hangsúlyt helyez a feldolgozás helyére; - Az élelmiszer-ipari vállalkozók számára műszakilag megvalósítható; - Több különböző származási hely esetén praktikusabb; - A nyesedék és a zsír összetevőként felhasználható. || - Az utolsó lényeges átalakítás helye szerinti ország alkalmazása esetén nem ad tájékoztatást a nyersanyag eredetéről. A vágást megelőző minimális tenyésztési időszak helye + a vágás helye || - Nagyobb hangsúlyt helyez a nyersanyag eredetére, amennyiben az összetevő nem egyetlen országból származik. || - Nem ad tájékoztatást a feldolgozás helyéről; - További nyomonkövethetőségi rendszerek; - Több különböző származási hely esetén különösen nagy kihívást jelent; - A nyesedéket és a zsírt a tárolás/nyomonkövetés nehézségei miatt várhatóan nem használják fel összetevőként. III. kategória: Több összetevőből álló, hústartalmú élelmiszerek || Az az ország, ahol az összetevő teljes egészében létrejött vagy előállításra került, illetve ahol az utolsó lényeges átalakítása történt (Vámkódex) || - Az utolsó lényeges átalakítás helye szerinti ország alkalmazása esetén nagyobb hangsúlyt helyez a feldolgozás helyére; - A nyesedék és a zsír összetevőként felhasználható. || - Az utolsó lényeges átalakítás helye szerinti ország alkalmazása esetén nem ad tájékoztatást a nyersanyag eredetéről; - További nyomonkövethetőségi rendszerek; - Több különböző származási hely esetén különösen nagy kihívást jelent. || A vágást megelőző minimális tenyésztési időszak helye + a vágás helye || - Nagyobb hangsúlyt helyez a nyersanyag eredetére, amennyiben az összetevő nem egyetlen országból származik. || - Nem ad tájékoztatást a feldolgozás helyéről; - További nyomonkövethetőségi rendszerek; - Több különböző származási hely esetén különösen nagy kihívást jelent; - A nyesedéket és a zsírt a tárolás/nyomonkövetés nehézségei miatt várhatóan nem használják fel összetevőként. 7. Következtetések A fogyasztók a jelek szerint meglehetősen
fontosnak tartják a húsösszetevők eredetmegjelölését. A származási
információkkal kapcsolatos fogyasztói preferenciák és azok ismerete, valamint
az ilyen információkhoz kapcsolódó motiváció szintje és a tájékoztatásra való
igény okai jelentősen eltérnek az egyes tagállamok között. Az
eredetmegjelölés iránti erőteljes fogyasztói érdeklődés a) a
fogyasztói döntéseket befolyásoló legfontosabb tényezők listáján az ár és
a minőségi/érzékszervi tulajdonságok mögött helyezkedik el, és b) ezt az
érdeklődést a fogyasztók kapcsolódó fizetési hajlandósága nem tükrözi: már
10 %-nál alacsonyabb áremelés esetén is mintegy 60–80 %-kal csökken. Az eredetmegjelölés megvalósíthatósága és hatása
nagymértékben függ az alkalmazandó szabályoktól, valamint az érintett termékek
jellegétől. E jelentés alkalmazásában három forgatókönyvet vizsgáltunk: –
1. forgatókönyv – Az önkéntes eredetmegjelölés
fenntartása; –
2. forgatókönyv – A kötelező
eredetmegjelölés bevezetése a) uniós/nem uniós ország vagy b) uniós/harmadik
ország szerint; –
3. forgatókönyv – A kötelező
eredetmegjelölés bevezetése az adott tagállam vagy harmadik ország
feltüntetésével. Az 1. forgatókönyv nem okozna további
működési nehézségeket az élelmiszer-ipari vállalkozók számára, mivel a
működési költségek, az uniós és nemzetközi kereskedelemre gyakorolt hatás,
az adminisztratív teher, a hatóságokra nehezedő terhek és a fogyasztókra
áthárított többletköltségek mind minimálisak lennének. Ez a lehetőség
ugyanakkor nem tesz maradéktalanul eleget a származási információk iránti
fogyasztói igényeknek. A 2. (kisebb mértékben) és a 3. forgatókönyv
egyaránt eleget tenne a fogyasztók igényeinek az eredetmegjelölésre vonatkozó
információkat illetően, ugyanakkor működési kihívásokkal járna, és
radikális módosításokat igényelne az ellátási láncon belül. A
2. forgatókönyv könnyebben megvalósíthatónak tűnik, mint a 3. A 2. forgatókönyv megfelelne a fogyasztók
eredetmegjelölésre vonatkozó elvárásainak, ugyanakkor előfordulhat, hogy a
jelölést túl általánosnak, a vele járó – az élelmiszer-ipari vállalkozók többletköltségeiből
adódó – áremelést (elenyésző mértékűtől akár 25 %-ig) pedig
indokolatlannak ítélnék. A versenyképességet és a kereskedelmet illetően
az ellátási láncon belüli változások a piac szegmentációját, valamint a
közvetítők és a húsösszetevők számának csökkenését eredményezhetik. A
nemzetközi kereskedelmet illetően ez a forgatókönyv valószínűleg változásokhoz
vezet a kereskedelmi forgalomban, ami egyrészt azzal a veszéllyel jár, hogy az
uniós élelmiszer-ipari vállalkozók egyre inkább uniós szállítókat vesznek majd
igénybe, másrészt pedig többletköltségeket jelent a harmadik országbeli
élelmiszer-ipari vállalkozók számára. Míg az élelmiszer-ipari vállalkozók adminisztratív
terhei a becslések szerint elenyészők lennének, a hatóságok terhei
10–30%-kal emelkednének. A 3. forgatókönyv egyrészt hasznos információkkal
látná el a fogyasztókat, tekintve, hogy azok általánosságban, mindhárom
húsalapú termékcsoport esetében többet szeretnének megtudni a hús
eredetéről; másrészt azonban valószínűleg többletköltségekkel járna
az élelmiszer-ipari vállalkozók számára, ami az érintett hús- összetevő(k)
és a végtermék(ek) jellegétől függő áremelésekből adódna, és mindez
a fogyasztásra is kihatna. E forgatókönyv szerint az élelmiszer-ipari
vállalkozók működési többletköltségei minden valószínűség szerint
+15-20% és 50% között mozognának. A versenyképességre és a kereskedelemre
gyakorolt hatások hasonlóak, azonbanjóval érezhetőbbek lennének, mint a 2.
forgatókönyvben. Az adminisztratív többletterhek a teljes előállítási
költségek 8–12 %-os növekedéséhez vezethetnek. A hatóságok terhei
valószínűleg magasabbak lennének, mint a 2. forgatókönyv esetében Amennyiben
az ellenőrző hatóságok részére elkülönített állami költségvetési
forrásokat nem növelik – ami a jelenlegi gazdasági környezetben jellemző
tendencia –, csökkenhet az ellenőrzések gyakorisága, vagy változhatnak a
prioritások. A hatósági ellenőrzésekért fizetendő díjak lehetséges
bevezetésével csökkenthetők a hatósági ellenőrzések költségei. A Bizottság úgy véli, hogy valamennyi lehetséges
forgatókönyvnek ugyanúgy vannak előnyei, mint hátrányai is,
amelyekről részletes megbeszéléseket kell folytatni a Tanáccsal és az
Európai Parlamenttel. A megbeszélésekre alapozva a Bizottság mérlegelni fogja,
hogy adott esetben milyen megfelelő lépések szükségesek. Ezek közé
tartozhat egy, az élelmiszerekben összetevőként használt hús
eredetmegjelölésének szabályozásáról szóló jogalkotási javaslat is. [1] Az Európai Parlament és a Tanács 1169/2011/EU rendelete
(2011. október 25.) a fogyasztók élelmiszerekkel kapcsolatos
tájékoztatásáról, az 1924/2006/EK és az 1925/2006/EK európai parlamenti és
tanácsi rendelet módosításáról és a 87/250/EGK bizottsági irányelv, a
90/496/EGK tanácsi irányelv, az 1999/10/EK bizottsági irányelv, a 2000/13/EK
európai parlamenti és tanácsi irányelv, a 2002/67/EK és a 2008/5/EK bizottsági
irányelv és a 608/2004/EK bizottsági rendelet hatályon kívül helyezéséről,
(HL L 304., 2011.11.22., 18. o.). [2] Az Európai Parlament és a Tanács 1760/2000/EK rendelete
(2000. július 17.) a szarvasmarhák azonosítási és nyilvántartási rendszerének
létrehozásáról, továbbá a marhahús és marhahústermékek címkézéséről,
valamint a 850/97/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről (HL L
204., 2000.8.11., 1. o.). [3] Hatásvizsgálat – Bizottsági szolgálati munkadokumentum –
A feldolgozatlan sertés-, baromfi-, juh- és kecskehús kötelező
eredetmegjelölése, még nem tették közzé. [4] A Bizottság jelentése az európai uniós húspiac
fogyasztói szempontú működéséről, 2013. május, elérhető a
következő címen: http://ec.europa.eu/consumers/consumer_research/market_studies/docs/mms_commission_report_en.pdf. [5] Hatásvizsgálat – Bizottsági szolgálati munkadokumentum –
A feldolgozatlan sertés-, baromfi-, juh- és kecskehús kötelező
eredetmegjelölése, még nem tették közzé. [6] Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési
Főigazgatóság 2013: „A mezőgazdasági piacokkal és bevételekkel
kapcsolatos kilátások az Európai Unióban 2012–2020”, 2013. [7] A nyesedék a vágott test darabolása során keletkező
melléktermék, amely igen értékes lehet. [8] Az élelmiszerjog általános elveiről és
követelményeiről, az Európai Élelmiszer-biztonsági Hatóság létrehozásáról
és az élelmiszerbiztonságra vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 2002. január
28-i 178/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 18. cikke (HL L 31.,
2002.2.1., 1. o.). [9] A Bizottság 931/2011/EU végrehajtási rendelete
(2011. szeptember 19.) a 178/2002/EK európai parlamenti és tanácsi
rendeletnek az állati eredetű élelmiszerek nyomonkövethetőségével
kapcsolatban megállapított követelményeiről (HL L 242., 2011.9.20., 2.
o.). [10] D. melléklet (fogyasztói felmérés) az alábbi tanulmányhoz:
"Study on the application of rules on voluntary origin labelling of
foods and on the mandatory indication of country of origin or place of
provenance of meat used as an ingredient", (FCEC-tanulmány: Tanulmány
az élelmiszerek önkéntes eredetmegjelölésére, valamint a származási országnak
vagy az eredet helyének kötelező feltüntetésére vonatkozó szabályok
alkalmazásáról az összetevőként felhasznált húsokra vonatkozóan); a
tanulmányt még nem tették közzé. Miután az FCEC fogyasztói felmérését a
fogyasztók hústermékekbe, illetve hústartalmú termékekbe vetett bizalmát
megrengető lóhúsbotrány kellős közepén végezték (2012. december és
2013. március között), nem kizárható, hogy ez a tény befolyásolta a tanulmány
eredményeit. [11] Ezt a tanulmányt 2013 előtt, vagyis a lóhúsbotrányt
megelőzően végezték. [12] Bizottsági szolgálati munkadokumentum, 22–28. o. [13] FCEC-tanulmány, 10. o. [14] Ezeket a különbségeket a bizottsági szolgálati
munkadokumentum tárja fel részletesen, 30–32. o. [15] Bizottsági szolgálati munkadokumentum, 40. o. [16] Az Élelmiszerlánc-értékelő Konzorcium (FCEC) tanulmányának
D. melléklete. [17] „Study on mandatory origin labelling for pig, poultry
and sheep and goat meat” (Tanulmány a sertés-, baromfi-, juh- és kecskehús
kötelező eredetmegjelöléséről), LEI
Wageningen University (2013) [18] FCEC tanulmány, 25. o. [19] A további forgatókönyvek (vagyis az eredet országnál
magasabb vagy alacsonyabb szintű helyét feltüntető kötelező
megjelölés; a származás három szakaszán – „születés, nevelés és vágás” –
alapuló kötelező eredetmegjelölés, illetve a születés helyén, a születés
és a vágás helyén vagy csak a vágás helyén alapuló kötelező
eredetmegjelölés) megvalósíthatatlannak minősültek, ezért azokat
részletesen nem vizsgáltuk. [20] Például a jelek szerint Brazíliában a
nyomonkövethetőséget és az eredetmegjelölést országos szinten, a termelés
és a tenyésztés helye alapján biztosítják.