A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK A vízhiányra és az aszályra vonatkozó európai politika felülvizsgálatáról szóló jelentés /* COM/2012/0672 final */
A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI
PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK A vízhiányra és az aszályra vonatkozó európai
politika felülvizsgálatáról szóló jelentés 1. Bevezetés Az elmúlt évtizedben az EU-ban megnövekedtek
az aszályok és a vízhiány miatti aggodalmak, különösen a víz iránti kereslet és
a rendelkezésre álló vízkészletek közötti hosszú távú egyensúlyhiány
vonatkozásában. Az egyik legnagyobb kiterjedésű, 2003-as
aszály után – amely több mint 100 millió embert és az EU területének harmadát
érintette, az aszály költségei pedig 8,7 milliárd euróra rúgtak – az EU
Tanácsának miniszterei felkérték az Európai Bizottságot, hogy adjon választ
arra kihívásra, amelyet az aszályok és vízhiány jelentenek az EU számára. A felhívásra a
Bizottság „Az Európai Unióban a vízhiány és az aszály jelentette kihívás
kezeléséről” szóló közleménnyel[1] válaszolt.
Abban megállapította a vízzel kapcsolatos intézkedések egyértelmű
hierarchiáját, amely szerint a vízigény-gazdálkodás élvez elsőbbséget, más
vízellátási lehetőségek pedig csupán akkor jöhetnek szóba, ha a hatékony
vízfelhasználás tekintetében már minden lehetőség kimerült. Az vízhiány és
az aszályok jelentette kihívások megválaszolására a közlemény 7 fő
szakpolitikai lehetőséget vázol fel. Ezeket a 3.1.1. – 3.1.7. szakaszban
értékeljük. Az említett szakpolitikai lehetőségek
végrehajtása terén elért eredményeket a Bizottság 2008-ban, 2009-ben és
2010-ben értékelte nyomonkövetési jelentésekben. Ez a jelentés a Tanács azon
2007-es felkérésére reagál, amely szerint 2012-ig értékelni kell, hogy a
vízhiánnyal és aszályokkal összefüggő szakpolitika révén sikerült-e
csökkenteni a vízhiányt és az aszályokkal szembeni sérülékenységet. A jelentés
azt is megvizsgálja, hogy a vízügyi keretirányelv[2] végrehajtása során hozott
intézkedések hozzájárultak-e a vízhiány és az aszályok problémájának
megoldásához. Ez az értékelés az Európai Bizottság által indított több
tanulmányon[3]
és a tagállamok vízgyűjtő-gazdálkodási terveinek értékelésén alapul.
A jelentés továbbá az európai vízkincs megőrzésére irányuló terv
kidolgozásának egyik fő pillére. További részletek a mellékelt bizottsági
szolgálati munkadokumentumban találhatók. 2. Vízhiány és aszályok Európában 2011-ben és 2012-ben aszályok sújtották Dél-
és Nyugat-Európa nagy részét, sőt Észak-Európát is. A 2011-es aszályt az
évszázad legsúlyosabb aszályának nevezték, mivel a csapadékmennyiség a szokásos
mennyiség csupán 40 %-a volt. Mindkét év tavaszán jelentősen
lecsökkent a rendelkezésre álló vízkészlet, ezért az EU nagy részén korlátozták
a vízhasználatot. Az utóbbi 30 évben az aszályok száma és hatása drámai
mértékben megnőtt. 1976 és 2006 között az aszállyal sújtott területek és
emberek száma csaknem 20 %-kal emelkedett, az aszály okozta károk
összköltsége pedig 100 milliárd euróra rúgott. 2007-ben az EU lakosságának legalább
11 %-át, illetve az EU területének 17 %-át érintette a vízhiány, és
ez a jelenség egyre súlyosbodik. Jelenlegi becslések szerint a
vízgyűjtő területek jelentős hányada egész évben vízhiányban
szenved. A nyári hónapokban a vízhiány fokozottabban sújtja Dél-Európát, de
hatása az északi vízgyűjtő medencékben is egyre inkább érezhető,
ideértve az Egyesült Királyságot és Németországot is. A tendenciák a jelek szerint nem változnak. A
nyáron és egész évben vízhiánnyal küzdő vízgyűjtők 2030-ra
vonatkozó lokalizációs modellje[4]
szerint a vízhiánnyal érintett vízgyűjtő területek száma várhatóan
akár 50 %-kal is növekedni fog. Mind az aszály, mind a vízhiány gazdasági
veszteségeket okozhat a vizet használó valamennyi kulcsfontosságú ágazatban,
valamint káros környezeti hatást gyakorolhat a biológiai sokféleségre, a
vízminőségre, előidézheti a vizes területek állapotromlását és
eltűnését, továbbá talajerózióhoz, talajromláshoz és sivatagosodáshoz
vezethet. A hatások némelyike rövid távú és a körülmények gyorsan
normalizálódnak, más hatások viszont állandóvá válhatnak. 3. A vízhiányra és az aszályra vonatkozó
szakpolitika Európában A 2007-es közleményben és a vízügyi
keretirányelvben azonosított szakpolitikai eszközök nélkülözhetetlenek ahhoz,
hogy megfordítsuk a vízhiánnyal kapcsolatos tendenciát, valamint hogy az EU-ban
elhárítsuk az aszályokkal szembeni sérülékenységet. Az alábbi szakaszok
ismertetik, hogy ez mostanáig milyen mértékben valósult meg, és feltérképezik a
vízhiánnyal és aszállyal kapcsolatos jelenlegi szakpolitika hiányosságait. 3.1. A 2007-es szakpolitikai
lehetőségek végrehajtása 3.1.1. A víz megfelelő árazása A vízügyi keretirányelv költségmegtérülésre és
ösztönző árképzésre vonatkozó előírásait korlátozott mértékben
végrehajtották. A vízgyűjtő-gazdálkodási tervek információkkal szolgálnak
a vízszolgáltatások jelenlegi díjairól. E tervekben a vízszolgáltatások
meghatározása gyakran nincs összhangban a Bizottság értelmezésével, mivel a
vízszolgáltatások fogalmát a saját célú vízkivétel, az árvízvédelem, a
vízenergia-termelés, a hajózás stb. kivételével csupán az ivóvíz-ellátásra és a
szennyvízkezelésre korlátozza.[5]
Még abban az esetben is, ha a vízszolgáltatásokat tágan értelmezték, a
vízszolgáltatások pénzügyi költségeinek megtérülése még nem minden tagállamban
vált normává, így a környezeti és a vízkészletekkel összefüggő költségeket
gyakran nem veszik figyelembe. Ha vízdíjak nem érik el a költségmegtérülési szintet,
előfordulhat, hogy az ivóvízellátó rendszerek eszközpótlási értéke nem
lesz elegendő a vízszivárgás fenntartható szinten tartásához, továbbá a
kezelés céljára rendelkezésre álló pénzösszegek nem lesznek elegendőek a
környezeti célkitűzések eléréséhez.[6] A mezőgazdaságban, amely az EU legnagyobb
vízfogyasztó ágazata, a vízellátással összefüggő működési költségek
10 tagállam esetében csak részlegesen térülnek meg, a vonatkozó
tőkeköltségeket pedig gyakran támogatják. Az uniós mezőgazdaságban a
vízkivétel jelentős része nincs beárazva még a vízhiánnyal küzdő
területeken sem, és nem létezik pénzügyi mechanizmus az egyes vízkivételek
környezeti és vízkészlet-költségeinek megtérítésére, illetve a hatékonyabb
vízhasználat ösztönzésére. A fogyasztásmérés a hatékony vízelosztás és a vízzel
kapcsolatos árképzés előfeltétele.[7] 3.1.2. A víz és a vízzel kapcsolatos
pénzeszközök hatékonyabb elosztása A vízkivétel vagy -használat engedélyezésére
vonatkozóan általában minden tagállamban létezik eljárás, ezek azonban
jelentős mértékben eltérnek egymástól, és a jogsértő vízkivétel
esetei Európa egyes részeiben továbbra is nagy kihívást jelentenek. Számos
tagállam vízelosztási politikájában bevett gyakorlat a vízhasználat korlátozása
vízhiány vagy aszály idején. Egyes tagállamokban a korlátozásokat a
vízhasználók hierarchiája alapján határozzák meg; e hierarchiában a környezet
olykor külön ágazatként szerepel. A vízkivételre vonatkozó szabályok néha
szigorúbbak a krónikus vízhiányban szenvedő területeken. Az ökológiai vízhozamra vonatkozó rendszereket[8] a vízelosztás keretében egyre
nagyobb mértékben alkalmazzák a vízhasználat korlátozó elemeként a víztesteket
érő változások maximális értékeinek meghatározása, meghatározott biológiai
körülmények megőrzése és a korábbi intézkedések által gyakorolt hatások
kiigazításának elősegítése érdekében. Európában Spanyolország az egyedüli olyan
ország, ahol 1999 óta létezik a vízhasználati jogosultságok kereskedelme, 2005
óta pedig a vízpiacokon rendkívül sokrétű formális és informális
kereskedelmi mechanizmus jelent meg. A Spanyolországot 2005 és 2008 között
sújtó aszály idején a vízpiacon végbement tranzakciók megkönnyítették a
legsúlyosabb vízhiánnyal küzdő vízgyűjtők helyzetét. Sikerült
eredményeket elérni a vízmennyiségi szempontoknak a közös agrárpolitikába (KAP)
való beépítése terén, ezenkívül a KAP-reformra vonatkozó bizottsági javaslat
egyik rendelkezése szerint a vízügyi keretirányelvet be kell emelni a kölcsönös
megfeleltetés rendszerébe, továbbá meg kell határozni a vidékfejlesztési
eszközök öntözési projektek keretében való felhasználásának feltételeit. Mindez
elengedhetetlen ahhoz, hogy ez a tendencia folytatódjon. A Bizottság
2014–2020-as időszakra vonatkozó javaslata a hatékony vízellátást és a
vízigény-gazdálkodást emelte ki az Európai Regionális Fejlesztési Alap (ERFA)
és a Kohéziós Alapok vízgazdálkodási beruházásainak kulcsfontosságú
intézkedéseiként. Mindeközben egy közlemény[9]
arra emlékeztette a tagállamokat, hogy a kohéziós alapokból származó
pénzeszközök felhasználása esetén növelniük kell a vízhasználat hatékonyságát
célzó támogatásokat. Az Európai Beruházási Bank (EBB) által a vízhiány és
aszályok elhárítására irányuló tagállami intézkedések céljára elkülönített
pénzeszközök még mindig meglehetősen szűkösek. A földhasználatnak a vízkészletek
sérülékenységének csökkentését szolgáló kiigazítása tagállami szinten nem
gyakori jelenség, és az integrált föld- és vízhasználat-tervezés helyett a
rendkívül széttagolt támogatási cselekvések és technikai intézkedések kerülnek
előtérbe. A tagállamok ritkán támaszkodtak
költséghatékonyság szempontokra és költség-haszon elemzésekre ahhoz, hogy
meghatározzák a vízgyűjtő-gazdálkodási tervek keretében megvalósuló
beruházások prioritási sorrendjét. Az e tervekhez kapcsolódó folyamat tehát nem
gondoskodott olyan koordinációs mechanizmusról, amely biztosította volna, hogy
a pénzügyi források prioritási területeken kerüljenek felhasználásra. 3.1.3. Az aszálykockázat-kezelés
javítása Az aszálykezelési tervek kidolgozása terén
ugyan történt előrelépés, végrehajtásuk, valamint a
vízgyűjtő-gazdálkodási tervekkel és más tervezési dokumentumokkal
való integrációjuk tekintetében még csak kevés eredmény született. A
vízgyűjtő-gazdálkodási tervek egyes intézkedései arra irányulnak,
hogy mérsékeljék a különféle ágazatok vízkivételét, ami által hozzájárulhatnak
az aszállyal szembeni sérülékenység csökkentéséhez. Mindazonáltal ezek az
intézkedések csupán a vízhiány problémáját kezelik. Kifejlesztették az európai
aszálymegfigyelő központ prototípusát és megállapították a kölcsönös
átjárhatósági követelményeket; a központ munkáját európai, regionális és helyi
szintű adatközpontok segítik. Előzetes jelleggel most már
rendelkezésre állnak uniós szintű aszályértékelési mutatók a csapadék, a
talajnedvesség és a vegetáció reakciója tekintetében, továbbá létezik egy, a
mezőgazdasági aszályra vonatkozó kombinált aszálymutató is. További
fejlesztések szükségesek a mutatók tesztelésére és tökéletesítésére, a rendszer
további, tagállami és vízgyűjtő-szintű adatokkal való
kiegészítéséhez, a közép- és hosszú távú aszály-előrejelzés vizsgálatára
és megvalósítására, valamint a veszély- és kockázatelemzés elvégzéséhez. Korlátozott előrelépést sikerült elérni
abban, hogy az uniós Szolidaritási Alap forrásai felhasználásra kerüljenek az
aszály sújtotta területeken. A finanszírozási mechanizmust csupán egyszer
használták fel a 2008-as ciprusi aszály idején. Az alkalmazás szabályai most
állnak felülvizsgálat alatt. 3.1.4. Kiegészítő vízellátási
infrastruktúra létesítésének mérlegelése Egyes tagállamokban kiegészítő
vízellátási infrastruktúrát fejlesztettek még azelőtt, hogy a
víztakarékossági intézkedésekben rejlő valamennyi lehetőséget
kihasználták volna, vagyis nem vették figyelembe a vízgazdálkodási hierarchiát.
Az új vízellátó infrastruktúrára vonatkozó tervek potenciális környezeti
hatásait a tagállamok nem mérlegelték szisztematikusan. A megvizsgált vízgyűjtő-gazdálkodási
tervek nagyjából 30 %-ánál a víztározók és más vízügyi infrastruktúra
fejlesztése vagy korszerűsítése a várakozások szerint gyarapítani fogja a
rendelkezésre álló vízkészleteket és mérsékelni fogja a lecsökkent vízkészletek
okozta társadalmi-gazdasági hatásokat. A vízgyűjtő-gazdálkodási tervek
25 %-a – eltérő relevanciával – tartalmazza a vízátvezetési
rendszerek fejlesztését vagy korszerűsítését, 50 %-uk kitér a
szennyvíz újrafelhasználására, 30 %-uk pedig érinti a víztartó réteg
mesterséges visszapótlását és az esővízgyűjtést. A sótalanító üzemek fejlesztése és
korszerűsítése csupán néhány vízgyűjtő-gazdálkodási tervben
jelenik meg, mindazonáltal ez a téma rendkívül fontos Dél-Európa
vízgyűjtő területei szempontjából. A tervek nem mindig veszik
kellően figyelembe a sótalanítás káros környezeti hatásait. 3.1.5. Víztakarékos technológiák és
gyakorlatok támogatása Noha az öntözéses földművelés területén
jelentős víztakarékossági eredményeket sikerült elérni, az öntözési
ütemtervek csiszolása és a korszerű technológiák alkalmazása révén további
megtakarításokat érhetünk el a vízhasználatban. Mindazonáltal nem
egyértelmű, hogy a szántóföldi víztakarékosság hogyan válik a gyakorlatban
a mezőgazdasági birtok vagy a vízgyűjtő terület szintjén megvalósuló
víztakarékossággá. Egyes esetekben a korszerűsítés eredménye az
intenzívebb földművelés vagy a művelt terület kiterjesztése lett, nem
pedig a vízhasználat mérséklése.[10]
A hatékonysági tartalékok mindig jelentősnek mondhatók az
építőiparban – így például a vízcsapok és a zuhanyrózsák környezetbarát
tervezése szempontjából. Az EU-ban jelentős eltérések
tapasztalhatók az ivóvízellátó rendszerek hatékonyságát illetően. Bizonyos
esetekben az alacsony hatékonyságú (nagy szivárgású) vízelosztó rendszerek
biztosíthatnak optimális gazdasági hatékonyságot, nevezetesen a
szivárgáscsökkentésre fordított újabb beruházások a lakosság számára magasabb
vízdíjat eredményeznének, viszont sem a lakosság, sem a környezet részére nem
járnának további előnyökkel. A vízgyűjtő-gazdálkodási tervek
értékelése azt mutatja, hogy a tervek készítésekor nem vettek kellően
figyelembe más fizikai vagy társadalmi-gazdasági terveket, például a
földhasználat vonatkozásában. Az elégtelen koordináció és az alátámasztó pénzügyi
tervek hiánya általánosságban súlyosan aláássa a
vízgyűjtő-gazdálkodási tervek és különösen a vízügyi keretirányelv
szempontjából releváns intézkedések (így például a vízhasználat hatékonyságát
célzó intézkedések) végrehajtását. 3.1.6. Az európai víztakarékos kultúra
kialakulásának támogatása A tagállamok tudatosságnövelő
tevékenységek széles körét végzik a víztakarékosság előmozdítására, de más
eszközök, mint például az ösztönző árképzés, a vizet használó
berendezéseknél a víztakarékos ökotervezést szolgáló finanszírozási
mechanizmusok stb. nincsenek mindig kellőképpen jelen. A fenntartható fogyasztás területén az
élelmiszer- és mezőgazdasági terméktanúsítási és címkézési rendszerek
vonatkozásában két fő tendencia figyelhető meg: egyfelől olyan
rendszerek, amelyek információt nyújtanak egy adott termék vízlábnyomáról,
másfelől olyan rendszerek, amelyek a jó vízgazdálkodást hivatottak
előmozdítani. A vízlábnyom alapján történő címkézés egyelőre nem
ajánlott, mivel a fogyasztók többsége nem rendelkezik kellő ismeretekkel
az ilyen információ értelmezéséhez, és mivel a vízlábnyomot megalapozó adatok
átláthatósága és megbízhatósága még sok kívánnivalót hagy maga után, továbbá
azért is, mert a vízlábnyom nem oldotta meg az elfogyasztott vízzel
összefüggő problémákat.[11]
Az Európai Vízügyi Partnerség (EWP)
kifejlesztette a felelősségteljes vízgazdálkodás európai programját
(European Water Stewardship, EWS), amelynek az a célja, hogy a legfontosabb
vízhasználók körében előmozdítsa a hatékony gyakorlati módszerek alkalmazását.
A tanúsítási kritériumok szorosan kapcsolódnak a vízügyi keretirányelv
főbb követelményeihez, így az EWS hasznos eszköz lehet a vízgazdálkodásnak
a vízgyűjtők szintjén történő optimalizálása szempontjából. 3.1.7. Az ismeretek bővítése és
az adatgyűjtés fejlesztése Mivel az EU egészére kiterjedő és hosszú
idősorokat lefedő vízmennyiségi adatok még nem állnak rendelkezésre,
továbbra is kihívást jelent a vízhiányban szenvedő vízgyűjtő
területek beazonosítása. A vízhiány és az aszály kezelését célzó válaszlépések
vonatkozásában az állapotot, a terheléseket, a hatásokat és a hatékonyságot
jelző ésszerűsített adatok további csiszolásra szorulnak. A vízügyi keretirányelv közös végrehajtási
stratégiája keretében sikerült előrehaladást elérni a vízhiányra és aszályra
vonatkozó közös mutatók alkalmazása terén. Eddig három mutatóról született
egyetértés: ·
standardizált csapadékindex a meteorológiai
aszályra vonatkozóan, ·
a fotoszintetikusan aktív abszorbeált napsugárzás
frakciója (fAPAR) az aszály vegetációra gyakorolt hatására vonatkozóan, ·
a vízkitermelési index plusz (WEI+) a
vízkészletekre a vízkivétel miatt gyakorolt terhelésre vonatkozóan. Ezek a mutatók vagy a már meglévő, vagy a
még fejlesztés alatt álló információk alapján számíthatók ki (pl. az Európai
Környezetvédelmi Ügynökség által fejlesztés alatt álló fizikai vízmérlegek). A vízhiány és a
vízhasználat hatékonyságának kutatása a 6. és a 7. kutatási keretprogram között
aprózódik el. Nagyobb erőfeszítésekre van szükség ahhoz, hogy a tagállami
kutatási tevékenységekkel szinergiák jöjjenek létre, többek között a
víztakarékosság és a vízhasználat hatékonysága terén, valamint a szakpolitikai
igényekkel való koordináció biztosítására. Mindez fokozatosan meg fog valósulni
a mostanában útnak indított projektek keretében. 3.2. A vízhiány és az aszályok
kezelésére irányuló intézkedések beépítése a vízgyűjtő-gazdálkodási
tervekbe Mindazon országok esetében, amelyek
vízgyűjtő-gazdálkodási tervet nyújtottak be (vagyis Portugália,
Görögország, valamint bizonyos spanyolországi és belgiumi régiók kivételével),
a Bizottság megvizsgálta, hogy a szóban forgó tervek miként kezelik a vízhiány
és az aszály kérdését.[12] A vízgyűjtő-gazdálkodási tervek a
vízhiány és az aszályok jelentette problémát EU-szerte releváns kérdésként
kezelik. Vízhiányról számolnak be a földközi-tengeri térség egészéről,
valamint Közép-, Kelet- és Észak-Európa bizonyos területeiről. A vízgyűjtő-gazdálkodási
tervek 41 %-a szerint mindazonáltal a vízhiány nem ad okot aggodalomra.
Aszályokról Európa-szerte a vízgyűjtő-gazdálkodási tervek széles köre
beszámol, de az aszály kérdését a tervek 40 %-a nem tekinti fontosnak. Számos vízgyűjtő-gazdálkodási
tervben nem kellőképpen megalapozott a vízmennyiségi szempontok elemzése:
nem áll rendelkezésre elegendő mennyiségi adat, és a vízhiányt gyakran nem
különböztetik meg egyértelműen az aszályoktól, illetve fordítva. A
vízigénnyel összefüggő forgatókönyvek csak a tervek 35 %-ában
szerepelnek, és csupán 25 %-uk vázol fel tervet a víz rendelkezésre
állásával kapcsolatban. A tervek 80 %-a nem veszi figyelembe az adatok
bizonytalanságát, 90 %-uk pedig nem nevezi meg a vonatkozó intézkedések
végrehajtását fedező pénzeszközöket. A vízügyi keretirányelv céljainak elérését az
ökoszisztémák ellenállóképességének növelése révén biztosító intézkedések a
vízgyűjtő-gazdálkodási tervek 45 %-ában szerepelnek. A
vízgyűjtő-gazdálkodási tervek tanúsága szerint a tervezett új
vízfogyasztó fejlesztéseknél csupán néhány vízhiányban szenvedő
vízgyűjtő területen terveznek korlátozásokat. Ezen túlmenően a tervek nem részletezik
kellőképpen, hogy más ágazati politikák miként befolyásolják a vízhiány
csökkentését és az aszályok hatásának mérséklését: a
vízgyűjtő-gazdálkodási tervek csupán 12 %-a foglalkozik a
különféle ágazatok által a vízkészletekre gyakorolt terheléssel. A nemzetközi vízgyűjtők tekintetében
még mindig komoly hiányosságok figyelhetők meg a vízmennyiség olyan kezelése
terén, amely csökkenti a konfliktusok kockázatát és hozzájárul a vízügyi
keretirányelv céljainak eléréséhez. A megvizsgált, nemzetközi vonatkozású
vízgyűjtő-gazdálkodási tervek mindössze 5 %-a tartalmaz az adott
nemzetközi vízgyűjtő kerület egészére kiterjedő koordinált
intézkedéseket a vízhiány és az aszály kezelésére. 3.3. A vízhiánnyal és aszállyal
kapcsolatos jelenlegi szakpolitika hiányosságai A fenti értékelés azt mutatja, hogy az
Európában jelentkező vízhiány és aszály kezelését célzó jelenlegi
szakpolitikában sok egymással összefüggő hiányosság tapasztalható. Ezek
közé tartoznak az alábbiak: · A koncepcióval kapcsolatos hiányosságok: a kiváltó tényezők,
terhelő tényezők, állapotok és hatások közötti okozati összefüggések
megértése – amelynek segítségével kiválaszthatók a vízhiány és aszály kezelését
szolgáló legköltséghatékonyabb intézkedések – még mindig nem kellően
átfogó. A vízhiányt és az aszályt gyakran nem különböztetik meg egymástól, és a
két jelenség illusztrálását szolgáló mutatók nem elegendőek. A nemrégiben
elfogadott mutatókat az EU egészére vonatkozóan, megfelelő földrajzi és
időskálán kell kiszámítani; ehhez uniós szinten koherens adathalmazra van
szükség. · Hiányzó információk: a vízgyűjtő-gazdálkodási tervek csak
korlátozott mértékben tartalmaznak adatokat a jelenlegi és a jövőbeli
vízigényről, a rendelkezésre álló vízkészletekről, valamint a
vízhiány és az aszályok kezelését célzó intézkedésekről, a pénzügyi
eszközök rendelkezésre állásáról és az említett intézkedések vízhiányra és aszályra
gyakorolt várható hatásáról. Az átfogó információk hiánya hátráltatja az
intézkedések hatékonyságának és társadalmi-gazdasági hatásainak értékelését. · Szakpolitikai, irányítási és végrehajtási hiányosságok: mindent
összevetve a vízhiány és az aszályok kezelésére a tagállamok által javasolt
támogatási cselekvések és intézkedések többsége elsősorban a terhelésekre,
az állapotra és a hatásokra összpontosul, mindeközben elsőbbséget adva a
vízellátás kapacitásnövelését célzó intézkedéseknek. A vízhiány és az aszályok
legfontosabb kiváltó tényezőire vagy a kísérőintézkedések
végrehajtására – például a fogyasztásmérésre, az árképzésre/támogatásra és a
vízfogyasztás korlátozására – irányuló intézkedések mindössze néhány
vízgyűjtő-gazdálkodási tervben szerepelnek. A javasolt intézkedések
tekintetében nem világosak a felelősségi körök és a finanszírozási háttér.
Nincs megfelelő koordináció más tervezési folyamatokkal, továbbá nem áll
rendelkezésre elegendő pénzügyi forrás. Végezetül, a vízhiány és az
ökológiai vízhozamok közötti összefüggések feltérképezése nem kielégítő. 4. A vízmennyiséggel kapcsolatos kérdések
hatékonyabb kezelése a jövőben A vízhiány és az aszályok kérdésével
foglalkozó szakpolitika fő célja az, hogy valamennyi európai
vízgyűjtő területen helyreállítsa vagy fenntartsa a vízháztartás
egyensúlyát figyelembe véve a vízi ökoszisztémák vízigényét. Mindaddig, amíg a vízügyi keretirányelv
vízmennyiségre vonatkozó előírásait nem határozzák meg részletesebben a
felszíni vizek[13]
vonatkozásában, valószínűtlen a jó környezeti állapot elérése olyan
víztestek esetében, amelyeknél – például a túlzott vízkivétel miatt –
jelentősen módosult a vízhozam. Éppen ezért a vízmennyiség megfelelő
kezelése a vízügyi keretirányelv egyik implicit követelménye. A közös végrehajtási
stratégia keretében közös értelmezés született a vízhiánnyal és az aszályokkal
kapcsolatban. Ezt teljes mértékben figyelembe kell venni a soron következő
vízgyűjtő-gazdálkodási tervekben. A vízzel kapcsolatos európai innovációs
partnerségnek[14]
fontos szerepe lehet a vízmennyiség kérdésével összefüggő innovációs
megoldások kifejlesztésének megkönnyítésében, a mezőgazdasági
termelékenységgel és fenntarthatósággal kapcsolatos európai innovációs
partnerség[15]
pedig a mezőgazdasági üzemek szintjén fogja megvizsgálni a vízgazdálkodás
kérdését, ami által hozzájárul a víz mezőgazdaságban való hatékonyabb
felhasználásához. Ezen túlmenően több olyan eszköz is van, amely fontos
szerepet játszhat abban, hogy a soron következő vízgyűjtő-gazdálkodási
tervekben csiszoltabb legyen a vízmennyiség kezelése. A főbb eszközöket az
alábbiakban kiemeljük. 4.1. Az ökológiai vízhozamok
meghatározása és végrehajtása A megfelelő ökológiai vízhozamok
valamennyi európai víztest vonatkozásában történő meghatározása és
végrehajtása elengedhetetlen a vízhiány és az aszályok jelentette kihívások
hatékony kezeléséhez és – ahogyan azt a vízügyi keretirányelv is előírja –
a jó ökológiai állapot eléréséhez, valamint azért, hogy jelentős járulékos
előnyök váljanak valóra az energiatakarékosság, az éghajlatváltozás
hatásainak enyhítése és az ahhoz való alkalmazkodás, a természet és a biológiai
sokféleség területén. Ehhez szükséges az, hogy a jelenlegi vízelosztó
rendszerek figyelembe vegyék a vízfüggő ökoszisztémák ökológiai igényeit.
Ha a vízelosztó rendszerek tükrözik az ökológiai vízhozamok igényeit,
lehetséges lesz a vízhiány és az aszályok megelőzése, illetve hatásaik
mérséklése. 4.2. A víztakarékossági célok
meghatározása és végrehajtása A vízgyűjtő-gazdálkodási terveknek
mennyiségi adatokat kell tartalmazniuk a vízigény és a rendelkezésre álló
vízkészletek vonatkozásában, beleértve a rendelkezésre álló vízkészletek és a
vízfogyasztás pontosabb előjelzését is. Az adatoknak átláthatóbbnak kell
lenniük, továbbá mérlegelniük kell a bizonytalansági tényezőket, az
időtávokat és a forrásokat. Az aszályra hajlamos területek vonatkozásában
az aszállyal összefüggő bizonytalanságokat és ingadozásokat (pl. a
rendelkezésre álló vízkészletek tekintetében) figyelembe kell venni a vízgyűjtő-gazdálkodási
tervek alapforgatókönyveiben, és azokat nem szabad váratlan éghajlati
szélsőségként értelmezni. A víztakarékossági intézkedések még mindig
nagy potenciállal rendelkeznek az összes főbb vízhasználó ágazatban,
amelyek a következők: mezőgazdaság, ipar, elosztóhálózatok,
építőipar és energiatermelés. A víztakarékossági potenciál azonban
rendkívül kontextusfüggő, ezért az a legcélszerűbb, ha a
célkitűzéseket helyi szinten azok az érdekeltek határozzák meg, akik
teljes körűen ismerik a különféle vízhasználó ágazatokat és a hidrológiai
ciklus alkotóelemeit, akik biztosítani tudják a célok koherenciáját és azt,
hogy a hatékonyságfokozó intézkedéseket a legalacsonyabb társadalmi-gazdasági
költségek mellett hajtsák végre. 4.3. A hatékony vízhasználatot
előmozdító gazdasági ösztönzők előmozdítása A vízügyi keretirányelv 9. cikkének
megfelelő végrehajtása létfontosságú a vízhiány és az aszályok jelentette
probléma orvoslásában. A jelenlegi gazdasági eszközök hatályának
kibővítése szükséges ahhoz, hogy ezek az eszközök ösztönözzék a
fenntartható vízkivételt és -használatot: ahol nincs vízdíj, ott be kell
vezetni; ösztönözni kell a vízdíjalapú fogyasztást; ki kell terjeszteni a
vízkivételi díjak és adók szerepét azért, hogy döntéseik meghozatalakor a
vízhasználók figyelembe vegyék a környezetvédelmi és a vízkészlettel
összefüggő költségeket. Ha gondoskodunk arról, hogy a gazdasági
eszközök jobban tükrözzék a víz gazdasági értékét, ösztönözni fogjuk a
szolgáltatók szivárgásellenőrzésbe való további beruházásait, ami hozzájárul
mind a teljes mértékű költségmegtérüléshez, mind pedig a vízszolgáltatás
hosszú távú fenntarthatóságához és hatékonyságához. Végezetül, a pénzügyi
bevételeknek a vízhiányhoz és aszályokhoz kapcsolódó intézkedésekre való
elkülönítése szintén elő fogja mozdítani a vízhiánnyal és az aszályokkal
kapcsolatos célkitűzések elérését. A környezet szempontjából meghatározott
felső korláttal rendelkező vízügyi piac/vízügyi kereskedelmi
mechanizmusok létrehozása olyan eszköz, amely kiváló alkalmat nyújt az ökoszisztéma-szolgáltatások
megfizetésére, ezáltal pedig a hiánnyal küszködő vízgyűjtő
területek fenntartható egyensúlyának eléréséhez. A közvetett előnyök
többek között a vízhasználati jogok (ideiglenes vagy állandó jellegű)
olyan gazdasági szereplők közötti újraosztása, akik további gazdasági
hasznot képesek termelni. 4.4. A földhasználat vízhiányhoz
igazodó irányítása A hosszú távú fenntarthatóság alapja annak
biztosítása, hogy az új gazdasági fejlődés a rendelkezésre álló
vízkészletekhez igazodjon, és itt külön figyelmet kell szentelni a
földhasználatnak. Ez külön kihangsúlyozza, hogy kellő integráció szükséges
a vízgyűjtő-gazdálkodási tervek, valamint más gazdasági és fizikai
tervezési folyamatok között. Ennek biztosításához a
vízgyűjtő-gazdálkodási terveket még elfogadásuk előtt
megfelelő módon össze kell hangolni más fizikai és társadalmi-gazdasági
tervekkel, valamint meg kell nevezni a végrehajtásuk végrehajtásához szükséges
pénzügyi forrásokat. Ezáltal garantálható lesz az intézkedések költségeinek és
előnyeinek figyelembevétele és a vízügyi keretirányelv szerinti
költséghatékonyság úgy kerül alkalmazásra, hogy a
vízgyűjtő-gazdálkodási tervek céljai a legalacsonyabb költség mellett
valósuljanak meg. 4.5. Az aszálykezelés
tökéletesítése Európában Az európai aszálymegfigyelő központ korai
előrejelző központtá való továbbfejlesztése elengedhetetlen eszköz
lesz a tagállamok és a gazdasági szereplők számára ahhoz, hogy minél
korábban cselekedjenek és felkészüljenek a jövőbeli aszályokra. Ezt aszály
esetében ötvözni kell az uniós Szolidaritási Alap hatékony kiigazításával annak
érdekében, hogy kezelhetők legyenek az elkerülhetetlen károk. További erőfeszítések szükségesek olyan
koherens cselekvések kidolgozásához és végrehajtásához, amelyek a vízügyi
keretirányelv tervezési folyamatai keretében az aszályoknak a
vízgyűjtők szintjén történő kezelésére irányulnak. A
földhasználati fejlesztéseknek összhangban kell lenniük a vízgyűjtő
kerületekben rendelkezésre álló vízkészletekkel, figyelembe véve azok
ingadozásait is. E tekintetben a zöld infrastruktúráknak, így például a
vízmegtartást segítő intézkedéseknek rendkívül jótékony szerepük lehet. Mindezen túlmenően az olyan alternatív,
kis környezeti hatással járó vízellátási lehetőségeket, mint amilyen
például a víz újrafelhasználása, a továbbiakban is ki kell aknázni. 4.6. Az éghajlatváltozással
szembeni ellenállóképesség előmozdítása Az
éghajlatváltozás várhatóan súlyosbítani fogja a vizet most is érintő
környezeti terheléseket. A csapadékkal összefüggő változások a növekvő
hőmérséklettel együtt jelentős változásokat fognak előidézni a
vízkészletek minőségében és rendelkezésre állásában. Az alkalmazkodási
intézkedések meghatározott kombinációját mindenképpen be kell építeni a
vízhiány és az aszály problémáját megoldani hivatott szakpolitikai válaszokba. 5. Következtetés A vízhiány és az aszály kérdését vizsgáló
szakpolitika átfogó célját, nevezetesen a vízhiány és az aszályok terén
tapasztalható tendenciák megfordítását nem sikerült elérni, még ha történt is
némi előrelépés a 2007-es bizottsági közleményben felsorolt hét
szakpolitikai eszköz végrehajtása terén. A vízhiány és az aszályok jelentette problémát
kezelő szakpolitikát a tagállamok bizonyos mértékig autonóm politikaként
értelmezték, és a vízügyi keretirányelv végrehajtását illetően nagyobb
hangsúlyt kell helyezni a mennyiségi szempontokra. Erről gondoskodni kell
a vízügyi keretirányelv soron következő végrehajtási ciklusaiban, valamint
a vízmennyiséggel kapcsolatos kérdéseket fokozottabb mértékben be kell építeni
az ágazati politikákba. A tagállami intézkedések többsége
elsősorban a terhelésekre, az állapotra és a hatásokra összpontosul, és
csupán néhány intézkedés irányul az alapvető kiváltó tényezők
kezelésére. „Az európai vízkincs megőrzésére
vonatkozó terv” című bizottsági közlemény mérlegeli a feltárt
szakpolitikai hiányosságokat és a kezelésükre kínálkozó konkrét
lehetőségeket azért, hogy a vízmennyiséggel kapcsolatos kérdéseket jobban
illeszkedjenek az átfogó szakpolitikai keretbe. Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodásra irányuló stratégia
keretében – amelynek előterjesztése 2013 tavaszára várható – szükség
esetén további szakpolitikai intézkedések mérlegelésére is sor kerülhet. [1] COM(2007) 414 végleges [2] 2000/60/EK irányelv, HL L 327., 2000.12.22., 1. o. [3] http://ec.europa.eu/environment/water/quantity/building_blocks.htm. [4] A modellezés a ClimWatAdapt elnevezésű projekt keretében készült. [5] A Bizottság 8 tagállam ellen jogsértési eljárást
indított. A tagállamok vízgyűjtő-gazdálkodási terveinek folyamatban
lévő értékelése azt mutatja, hogy a vízszolgáltatások fogalmát a 23
értékelt tagállam közül csak hat tagállamban értékelték tágan. [6] ERM: „Resource and economic efficiency of water distribution networks”
(A vízellátó rendszerek forráshatékonyságának és gazdasági hatékonyságának
vizsgálata), az Európai Bizottság
számára készült zárójelentés, 2012. [7] Arcadis et al.: „The role of water pricing and water allocation
in agriculture” (A vízzel kapcsolatos árképzés és a vízelosztás a
mezőgazdaságban), az Európai
Bizottság számára készült zárójelentés, 2012. [8] A vízhozammal összefüggő olyan rendszerek, amelyek
nélkülözhetetlenek az egészséges folyami ökoszisztémák létfontosságú
folyamatainak és a víztestek jó ökológiai állapotának fenntartásához. [9] COM(2011) 17 végleges [10] Bio Intelligence Service: „Water saving potential in agriculture in
Europe” (A víztakarékossági potenciál az európai mezőgazdaságban), az
Európai Bizottság számára készült zárójelentés, 2012. [11] RPA: „Water footprinting and product labelling” (A vízfelhasználás
kimutatása (vízlábnyom) és a termékcímkézés), az Európai Bizottság számára
készült zárójelentés, 2012. [12] Következésképpen a jelentés alulbecsülheti a vízhiány és
az aszály problémájának súlyosságát Európában. [13] A mennyiségi követelmények egyértelműek a talajvíz vonatkozásában. [14] COM(2012) 216. [15] COM(2012) 79.