This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52013DC0549
REPORT FROM THE COMMISSION TO THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL on the application of Directive 2007/64/EC on payment services in the internal market and on Regulation (EC) No 924/2009 on cross-border payments in the Community
A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló 2007/64/EK irányelv és a Közösségben történő határokon átnyúló fizetésekről szóló 924/2009/EK rendelet alkalmazásáról
A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló 2007/64/EK irányelv és a Közösségben történő határokon átnyúló fizetésekről szóló 924/2009/EK rendelet alkalmazásáról
/* COM/2013/0549 final */
A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló 2007/64/EK irányelv és a Közösségben történő határokon átnyúló fizetésekről szóló 924/2009/EK rendelet alkalmazásáról /* COM/2013/0549 final */
A BIZOTTSÁG JELENTÉSE AZ EURÓPAI
PARLAMENTNEK ÉS A TANÁCSNAK a belső piaci pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló 2007/64/EK irányelv és a Közösségben történő
határokon átnyúló fizetésekről szóló 924/2009/EK rendelet alkalmazásáról (EGT-vonatkozású szöveg) I. A 2007/64/EK irányelv 1. BEVEZETÉS E jelentés a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
2007/64/EK irányelv (a továbbiakban: pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv) 87. cikkének megfelelően áttekintést ad az irányelv
alkalmazásáról. A jelentés által lefedett időszak 2009-től 2012-ig
tart. A 87. cikk a jelentés készítését különböző témákra vonatkozóan
írja elő, melyek a következők: az irányelv hatálya (különösen a kis
értékű fizetésekre szánt eszközök és az elektronikus pénz tekintetében);
az „egyoldali” tranzakciók, továbbá a valamennyi pénzemre történő
kiterjesztés kérdése; az engedélyezési követelmények és a piacra lépés
akadályai; a prudenciális előírások (az indulótőke, a
szavatolótőke és az ügyfélpénzek védelme tekintetében); a pénzforgalmi
intézmények által végzett hitelezés; valamint a teljesítési idő és a
teljesítés elmaradása vagy a hibás teljesítés esetei. E jelentés ugyanakkor
ezen kérdések mellett más témákkal is foglalkozik. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv felülvizsgálata
kifejezetten ebből a célból megrendelt két külső tanulmányra
támaszkodik. Az első tanulmány – a „jogi tanulmány” – a jogi
megfelelőség szempontjából vizsgálta a pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv átültetését a 27 tagállamban[1].
A második tanulmány – a „gazdasági tanulmány” – a pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelvnek és a hozzá kapcsolódó 924/2009/EK
rendeletnek a határokon átnyúló eurófizetésekre kifejtett gazdasági hatásait
elemezte ezen jogszabályok eredeti célkitűzéseivel összehasonlítva[2]. Ugyanezen célból kifolyólag a
Bizottságnak a lakossági fizetésekért felelős tanácsadó bizottságain
keresztül összegyűjtötték a tagállamok és a meghatározó piaci
szereplők észrevételeit is. A jelentés bemutatja a pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelv átültetését (2. szakasz); áttekintést
nyújt az irányelv alkalmazásáról és hatásairól (3. szakasz); feltárja az
irányelv alkalmazásából származó fő problémákat (4. szakasz), továbbá
számos következtetést von le (5. szakasz). 2. AZ IRÁNYELV ÁTÜLTETÉSE A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv 2007. december 25-én lépett hatályba, a tagállamoknak pedig
2009. november 1-jei határidőt szabott az irányelvnek a nemzeti
jogba történő átültetésére. A tagállamok egy része túllépte ezt a határidőt.
A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv átültetése érdekében a
tagállamok többsége jogrendszerébe új jogszabályokat vezetett be[3]. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv átültetése nem okozott különösebb problémákat, a tagállamok többsége
megfelelően átültette azt[4].
A Bizottság szolgálatai az átültetési folyamat során mindvégig
együttműködtek a tagállamokkal, és segítséget nyújtottak a helyes
átültetéshez. Ugyanakkor az irányelv teljes harmonizációra
irányuló megközelítése[5]
ellenére a jogi tanulmány arra mutatott rá, hogy a pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelv mind a konkrét, mind az elvont rendelkezések
között tartalmazott olyanokat, amelyek átültetése EU-szerte nehézséget okozott.
A tagállamok egy része további nemzeti szabályokkal egészítette ki az irányelv
rendelkezéseit. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv 25 nem kötelező rendelkezést tartalmaz. Amennyiben valamely
tagállam alkalmazni kívánta ezen rendelkezések valamelyikét, erről
tájékoztatnia kellett a Bizottságot[6].
A nem kötelező rendelkezések magas száma a hazai piacok
sajátosságainak figyelembevételével és a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv elfogadásához vezető tárgyalási folyamattal magyarázható[7]. A nem kötelező
rendelkezések hatásaival kapcsolatban az érdekelt felek általában semlegesen
vélekedtek. Az átültetés eltérései sem a szolgáltatások igénybe vevői, sem
a szolgáltatók részéről nem vezettek joghatósági arbitrázshoz
tevékenységük helyének megválasztásakor[8].
3. AZ IRÁNYELV ALKALMAZÁSA ÉS
HATÁSAI 3.1. I. cím – Tárgy, hatály és
fogalommeghatározások 3.1.1. Hatály A 2. cikk meghatározza az irányelv
hatályát. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelvhez csatolt melléklet
meghatározza a „pénzforgalmi szolgáltatások” körébe tartozó tevékenységeket, és
hét kategóriába sorolja a pénzforgalmi szolgáltatásokat. A negatív hatályt
meghatározó 3. cikkel együtt ez a lista meghatározza a pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelv hatálya alá tartozó szolgáltatásokat. A gazdasági tanulmány megállapította, hogy a
hatályos lista megfelelő, ezt az érdekelt felek is megerősítették. A kapott észrevételekben ugyanakkor bizonyos aggályokat is
megfogalmaztak a fogalommeghatározásokkal és a melléklet teljeskörűségével
kapcsolatban. Az rajzolódott ki, hogy bizonyos szolgáltatásokat fel kellene
venni a pénzforgalmi szolgáltatásokat tartalmazó listára. Tekintettel kellene
lenni az új technológiák és üzleti modellek terén bekövetkezett fejleményekre
is. A harmadik fél szolgáltató által kínált fizetéskezdeményezési szolgáltatások
felvételét ugyancsak fontosnak találták. 3.1.2. Területi hatály és a pénznemek
szerinti hatály Az irányelv 2. cikkének
(1) bekezdése értelmében a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv
és annak a feltételek átláthatóságára, a közzétételi követelményekre és az
üzletvitelre vonatkozó szabályai kizárólag az EU-n belüli, ún. „kétoldali”
fizetési műveletekre alkalmazandó. . Ugyanakkor 13 tagállam úgy döntött, hogy a
pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv egyes rendelkezéseit kiterjeszti
az egyoldali tranzakcióknak[9]
az EU-ba befelé vagy az EU-ból kifelé irányuló szakaszára is. Ezt 11 tagállam a
nemzeti jogon keresztül, 2 tagállam pedig szerződéses eltérések
engedélyezésén keresztül oldotta meg. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv a hatályát az Európai Unió tagállamainak pénznemében teljesített
fizetési műveletekre korlátozza. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv hatályát az egyoldali tranzakciókra is kiterjesztő tagállamok az
irányelvet jellemzően az EU-n / EGT-n kívüli országok pénznemeiben
teljesített műveletekre is alkalmazzák. Ezek az eltérő rendszerek hatással vannak
az érdekelt felekre és a fogyasztókra. A fogyasztók egyszerűen nincsenek
is tisztában azzal, hogy különböző szabályozási rendszerek vannak
alkalmazásban[10].
A szolgáltatók oldaláról közelítve: kevesebb mint 25%-uk alkalmaz eltérő
rendszereket aszerint, hogy egyoldali vagy kétoldali tranzakcióról van szó[11]. 3.1.3. Negatív hatály A 3. cikk felsorolja azon fizetési
műveleteket, illetve pénzforgalmi szolgáltatásokat, amelyekre a
pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelvet nem kell alkalmazni. A negatív
hatály felőli megközelítés nehézkessé teszi a fogyasztók számára annak
megállapítását, hogy az egyes tevékenységek melyik szabályozási keret hatálya
alá tartoznak. Egy, a Bizottság megbízásából készített felmérés szerint a 20
különböző tagállamban megkérdezett 24 fogyasztóvédelmi szervezet 82%-a és
15 illetékes hatóság támogatja a negatív hatály módosítását[12]. Az érdekelt felek egyes
kivételek pontosítását vagy törlését szorgalmazzák. Másrészt a pénzforgalmi
szolgáltatók jellemzően saját értékelésük alapján döntik el, hogy az
általuk végzett műveletek a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv
hatálya alá tartoznak-e. Ez a szabályozás alóli kibújáshoz vezethet, vagy azt
eredményezheti, hogy az illetékes hatóságokat a szolgáltatók elárasztják a
tisztázó jellegű kérdéseikkel[13].
3.1.4. Kis értékű fizetések és az
elektronikus pénz használata A 34. és az 53. cikk meghatározza az
egyszerű pénzforgalmi szolgáltatásokkal és a kis értékű fizetésekkel
kapcsolatos tájékoztatási követelmények és üzletviteli szabályok tekintetében
alkalmazott eltérések elveit. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv
olyan formában biztosít rugalmasságot a tagállamoknak, hogy lehetővé teszi
számukra, hogy csökkentsék vagy kétszeresére növeljék a belföldi
műveletekre, illetve az előre fizetett eszközökre vonatkozóan a
rendelkezésekben megállapított összegeket[14].
Sok tagállam döntött úgy, hogy kétszeresére emeli az összeget, az előre
fizetett eszközök esetében pedig a felső határt 500 EUR-ra emelték.
Egy, a Bizottság megrendelésére készült felmérés szerint 69 hitelintézet közül
mindössze 17 nyilatkozott úgy, hogy kínáltak a lakossági fizetésekre vonatkozó
eltérés hatálya alá tartozó eszközöket. Ez a kevésbé szigorú jogi szabályozás
közvetlen versenyben áll a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv egyéb,
még ennél is enyhébb szabályozási rendszereivel (így például a kisméretű
pénzforgalmi intézményekre, illetve a mentesített pénzforgalmi tevékenységekre
vonatkozó szabályokkal). A küszöbértéket, a tájékoztatási követelményeket és a
kis értékű fizetésekre vonatkozó jogokat és kötelezettségeket
megfelelőnek találták[15].
3.1.5. Mikrovállalkozások A 30. cikk (2) bekezdése és az
51. cikk (3) bekezdése szerint a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy
a III., illetve IV. címben foglalt rendelkezéseket a mikrovállalkozásokra
is alkalmazni kell. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv a
mikrovállalkozások fogalmát[16]
a mikro-, kis- és középvállalkozásoknak a 2003/361/EK bizottsági ajánlásban[17] található
fogalommeghatározására való hivatkozással definiálja. A III. cím tekintetében kilenc[18],
a IV. cím tekintetében nyolc tagállam élt ezzel a lehetőséggel[19]. A gazdasági elemzés szerint a
nem kötelező rendelkezések ugyan megfelelőek lehetnek a legkisebb
mikrovállalkozások számára, de nem felelnek meg a 2 millió EUR-t meg
nem haladó mérlegfőösszeggel és legfeljebb 10 alkalmazottal
rendelkező vállalkozások számára[20].
3.2. II. cím – Pénzforgalmi
szolgáltatók 3.2.1. Útlevél-engedélyezési rendszer Az „útlevéllel rendelkező” pénzforgalmi
intézmények száma jelentős eltérést mutat az EGT tagállamaiban. Egyes országokban
jelentős számú pénzforgalmi intézmény igényelte az útlevelet, míg más
országokban egyetlen pénzforgalmi intézmény sem kérte a külföldi
működéshez szükséges útlevelet[21].
Az érdekelt felek számára az „útlevelek kiadása” fontos szempont[22]. Az illetékes hatóságok
jellemzően eltérő megközelítéseket követnek. Az útlevél-engedélyezési
rendszer bevezetése mindazonáltal fontos változtatás, és bár e rendelkezésnek a
piaci hatásai még nem érzékelhetők, a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv stabil kereteket biztosít a pénzforgalmi intézmények egész Európára
kiterjedő fejlődéséhez[23].
3.2.2. Engedélyezési követelmények A tagállamok egy része további információkat és részletesebb
tájékoztatást kért a működésük engedélyezése érdekében a pénzforgalmi intézmények
által benyújtandó kérelemmel[24]
kapcsolatban. Érdemes megjegyezni, hogy hat olyan ország is van, ahol a 2007 után
létrehozott új pénzforgalmi intézmények teszik ki a működő
pénzforgalmi intézmények számának legalább 50%-át[25]. 3.2.3. Prudenciális előírások (az
indulótőke, a szavatolótőke és az ügyfélpénzek védelme) A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv a pénzforgalmi
intézmények tekintetében az indulótőkére[26],
a szavatolótőkére[27]
és az ügyfélpénzek védelmére[28]
vonatkozóan prudenciális előírásokat határoz meg. 3.2.3.1. Az indulótőkére vonatkozó
követelmény A szolgáltató által végzett műveletektől függően az
indulótőke nagysága 20 000 EUR és 125 000 EUR között
lehet. 3.2.3.2. Szavatolótőke Tizenkét tagállam élt a 7. cikk (3) bekezdése[29] által kínált
lehetőséggel, amely alapján a tagállamok úgy dönthetnek, hogy az
anya-hitelintézet összevont alapú felügyeletébe bevont pénzforgalmi intézmények
szavatolótőkéjét nem a 8. cikkben meghatározott módszerekkel
számítják ki[30].
A választott számítási mód alapján kapott összeghez képest a
szavatolótőke legfeljebb 20%-kal lehet magasabb vagy alacsonyabb[31]. Csupán két ország nem élt
ezzel a lehetőséggel. Mindössze két ország döntött úgy, hogy megemeli a
szavatolótőkére vonatkozó követelményt, míg a többi ország mindkét
lehetőségről rendelkezett[32].
A szabályozó hatóságok túlnyomó többsége azonban nem használta ki ezt a
lehetőséget, csupán fenntartotta joghatóságát a kérdést illetően[33]. Az érdekelt felek (köztük 16
nemzeti hatóság) általában egyetértenek abban, hogy a szavatolótőkére
vonatkozó követelmények kellőképpen szigorúak[34]. 3.2.3.3. Ügyfélpénzek védelmére vonatkozó
követelmények Az ügyfélpénzek védelmére vonatkozóan két lehetőségről
rendelkeztek: a pénzforgalmi intézmények vagy külön számlán kezelik ezeket a forrásokat,
vagy biztosítási szerződést kötnek. Az EGT-n belül a pénzforgalmi
szolgáltatók nagy része jellemzően az előbbi megoldást választja,
mivel azt egyértelműbbnek, alkalmasnak, költséghatékonynak és a nemzeti
jogszabályokkal és szokásokkal összhangban lévőnek találják. Az
ügyfélpénzek védelmére vonatkozó követelmények magas szintű védelmet
nyújtanak a felhasználók részére[35].
3.2.4. Mentesített pénzforgalmi
intézmények A pénzforgalmi intézményekről vezetett nyilvántartásba[36] olyan természetes és jogi személyek
is felvehetők, amelyek a 26. és a 27. cikk alapján enyhébb
prudenciális előírások hatálya alá esnek. Ezt a lehetőséget 15
tagállam ültette át a nemzeti jogába, de csak 9-ben alkalmazták. Eddig
2 203 ún. kis forgalmú pénzforgalmi intézmény – vagy mentesített /
nyilvántartásba vett pénzforgalmi intézmény – vette igénybe az enyhébb
szabályozási rendszer kínálta előnyöket. Amennyiben a mentesítés
lehetőségét nem biztosították volna, egyes pénzforgalmi intézmények a
szabályozási kereten kívül működnének[37].
3.2.5. Hozzáférés a fizetési
rendszerekhez A 28. cikket a tagállamok többsége szó szerint ültette át[38]. Abból kifolyólag, hogy ezt a
rendelkezést nem kell minden fizetési rendszerre alkalmazni, a pénzforgalmi
intézmények és különösen a hitelintézetek közötti versenyfeltételek nem
egyenlők. A Bizottsághoz „A kártyás, internetes és mobiltelefonos
fizetések integrált európai piacának megteremtése” című zöld könyve[39] kapcsán eljuttatott
észrevételek azt mutatják, hogy a pénzforgalmi intézmények aggódnak a pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelvnek a fizetési rendszerekhez való hozzáférésre
gyakorolt hatása miatt. Másrészről viszont a hitelintézetek
jellemzően azzal érvelnek, hogy a fizetési rendszereket meg kell óvni
minden olyan kockázattól, amelynek hátrányos hatása lehet általában véve a
rendszerekre, és – álláspontjuk szerint – a fizetési rendszereket éppen ezért
kell továbbra is felügyelet tartani, a fizetési rendszerekhez való hozzáférést
pedig korlátozni. 3.3. III. cím – A pénzforgalmi
szolgáltatásokra vonatkozó feltételek átláthatósága és tájékoztatási
követelmények 3.3.1. Standardizált feltételek és
átláthatóság a szolgáltatások igénybe vevői, illetve a szolgáltatók által
fizetett árak és díjak tekintetében A fogyasztókat érintően különféle
kérdések merültek fel[40]
az alkalmazási körrel, a minőséggel, a technikai tartalom túlzott
mértékével, az átláthatóság hiányával és az elérhetőséggel kapcsolatban. A feltételek és a tájékoztatási követelmények
átláthatóságára vonatkozó szabályok az egyszerű pénzforgalmi
szolgáltatásokra („egyszerű fizetési műveletek”, pl. egyszeri
pénzküldés vagy számlakiegyenlítés) és (az egyedi fizetési műveletek
végrehajtását megalapozó) keretszerződéseken alapuló összetettebb
szolgáltatásokra egyaránt alkalmazandók. Az egyszerű műveletekkel
kapcsolatban az egyik meghatározó kérdés a kártyás műveletekre alkalmazott
devizaárfolyammal kapcsolatos tájékoztatás[41].
A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv értelmében a fogyasztót
előre tájékoztatni kell az alkalmazandó devizaárfolyamokról, vagy –
amennyiben referencia-árfolyamot alkalmaznak – az árfolyammeghatározás
szempontjából relevánsnak tekintett időpontról. A gyakorlatban azonban ez
gyakran nem így történik. Problematikus területnek tekinthető a
díjszerkezet és a jóváírás értéknapjával kapcsolatos tájékoztatás is azokban az
esetekben, amikor a fizetési számla nem kamatozó számla, vagy ha nincs is
fizetési számla. A keretszerződésekre vonatkozó
harmonizált szabályok lefedik a szerződés megkötését megelőző
teljes körű tájékoztatás meghatározását, a szerződéskötést
megelőző és a szerződéskötést követő tájékoztatás
meghatározását, a tájékoztatásnyújtás formáit (ideértve a közvetlen és a távoli
hozzáférés eszközeit), a szerződéses feltételek folyamatos
elérhetőségét, a keretszerződés módosítását, ideértve a kamatláb és a
pénznem változását, valamint a szerződés megszüntetését. Megállapítást nyert, hogy a meghatározó
jelentőségű problémák száma alacsony, és ezek többnyire a
keretszerződések módosításaival kapcsolatosak. A javasolt módosításokkal
kapcsolatos tájékoztatásra, illetve a módosításokkal kapcsolatos tájékoztatás
közzététele és a módosítások hatálybalépése közötti két hónapos határidőre
vonatkozó szabályokat nem minden esetben lehet megfelelően betartani. A
keretszerződések módosításának egyik sajátos kérdése a kamatláb és a díjak
módosítása. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv nem kezeli átfogóan a keretszerződéseknek a szolgáltatás igénybe
vevőjének beleegyezése nélküli módosítását. 3.4. IV. cím – Jogok és
kötelezettségek 3.4.1. Pótdíjak A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv a pótdíjakat a tagállamok által alkalmazott irányítási eszközként
kezeli. A tagállamok közül 14 általánosan tiltja a pótdíjak alkalmazását, egy
tagállam megtiltotta a pótdíjak alkalmazását a betéti kártyák esetében, de nem
tiltotta meg a hitelkártyák esetében, 12 tagállam nem tiltotta meg általánosan,
azaz minden típusú kártya esetében lehetővé teszik a pótdíjak
alkalmazását, egy tagállam pedig csak a hitelkártyák esetében engedélyezte azt[42]. Azokban a tagállamokban, ahol a pótdíjak
alkalmazása megengedett, problémát jelent, hogy a kártyahasználattal összefüggő
költségekről a fogyasztót gyakran későn tájékoztatják. Úgy
tűnik, hogy a pótdíjak ellenőrzése összekapcsolódik annak
ellenőrzésével is, hogy mi történik a pénzforgalmi szolgáltatások
szállítói láncának további szereplőinél. Meg kell jegyezni továbbá, hogy a
fogyasztók jogairól szóló 2011/83/EK irányelv 2014 közepétől korlátozni
fogja a pótdíjak alkalmazásának lehetőségeit. 3.4.2. Felelősség (nem
engedélyezett fizetési műveletek) A 60. cikk értelmében a nem engedélyezett
fizetési műveletek visszatérítési jogot keletkeztetnek. A nem
engedélyezett műveletekkel kapcsolatos azonnali visszatérítés elve
feltétel nélkül alkalmazandó a pénzforgalmi szolgáltatások valamennyi igénybe
vevőjére. A 61. cikk (1) bekezdése egy
eltérésről rendelkezik, amelynek értelmében a fizető fél – és nem a
pénzforgalmi szolgáltató – viseli a nem engedélyezett fizetési
műveletekkel összefüggő károk terhét. Ez a felelősség az
elveszített vagy ellopott fizetési eszközök használatán, vagy azok jogosulatlan
használatán alapul. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv
150 EUR összegben felső korlátot is megállapít. A rendelkezés
végrehajtása különböző megoldásokat követ, tekintve, hogy a pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelvben meghatározott feltételek nem mindegyikét ismétlik
meg: egyes tagállamokban a fogyasztók vagy a szolgáltatás igénybe vevőinek
felelőssége 150 EUR-nál kisebb összegben került meghatározásra, más
tagállamokban viszont továbbra is ők viselik a veszteség egészét. 3.4.3. Visszatérítési jog A 62. cikk és az azt követő
rendelkezések értelmében bizonyos feltételek mellett, és konkrétan, ha a
fizető fél és a kedvezményezett között vita van a terhelés
összegéről, a fizető fél nyolc héten belül visszatérítést kérhet. Az
euróátutalások és -beszedések technikai és üzleti követelményeinek
megállapításáról („az egységes eurófizetési térségre (SEPA) való átállás
határidejének meghatározásáról”) szóló rendelethez fűzött nyilatkozatában
jelzetteknek megfelelően a Bizottság megvizsgálta, hogy a harmonizált
visszatérítési szabály megfelel-e a céljának. A szabályokról megállapítást
nyert, hogy széles körű védelmet nyújtanak a fizető felek részére.
Ugyanakkor a hatályos szabályok némelyike kevésbé kedvezőnek
tekinthető, mint egyes korábban hatályos nemzeti szabályok. A tagállamok
egy része ezért a visszatérítési jogot minden beszedési műveletre
kiterjesztette, feltételek szabása nélkül. Mivel a hatályos SEPA beszedési
szabálykönyv ugyancsak feltételmentes visszatérítésről rendelkezik a
beszedési műveletek esetén, egyes szolgáltatók önkéntes alapon szintén
feltétel nélküli visszatérítést alkalmaznak. Egyes pénzforgalmi szolgáltatók
komoly aggályokat fogalmaztak meg a visszatérítési jogok alkalmazásával
kapcsolatban. Míg a visszatérítésre rendelkezésre álló 10 napos időkeretet
általában megfelelőnek találták a beszedési műveletek esetében, a
kártyás fizetések esetében ez az időkeret már problémákat vetett fel,
mivel a szolgáltató általában nem képes 10 munkanapon belül dönteni a
visszatérítési igény megalapozottságáról[43].
3.4.4. Teljesítési idő A pénzforgalmi szolgáltatók nem számoltak be
semmilyen különösebb nehézségről a teljesítési idővel vagy a fizetési
műveletekre a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv által
meghatározott értéknapok végrehajtásával összefüggésben[44]. A tagállamok többsége
megfelelően átültette a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelvnek a
jóváírási határidőre vonatkozó szabályát, illetve a fizető fél és a
pénzforgalmi szolgáltató közötti megállapodáson alapuló, valamint a papíralapú
kezdeményezésű fizetési műveletekre vonatkozó lehetséges eltérést.
Úgy tűnik azonban, hogy nem mindegyik tagállam élt ezekkel az
eltérésekkel. Jóllehet a pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv csak a kimenő fizetések esetén teszi lehetővé a
munkanap végéhez közeli végső határidők alkalmazását, a
hitelintézetek által alkalmazott végső határidők jelentős
eltéréseket mutattak. A fogalmat eltérően értelmezik, ami kihatással lehet
a fizetési műveletek tényleges teljesítési idejére. 3.4.5. A teljesítés elmaradása és
hibás teljesítés A 75. cikk értelmében a fizető fél
pénzforgalmi szolgáltatója köteles a fizető fél részére haladéktalanul
visszatéríteni a nem teljesített vagy hibásan teljesített fizetési művelet
összegét. Bizonyos területekre vonatkozóan, és különösen
a feltételek átláthatóságát és a tájékoztatást érintően a pénzforgalmi
szolgáltatók aggályokat fogalmaztak meg a felelősségük ezen szigorú
értelmezésével kapcsolatban. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv
rendelkezése szerint a hibás teljesítés valamennyi esetében a visszatérítés
jelenti a jogorvoslatot, amelyet a fizető félnek a szolgáltatónál vezetett
számláján eszközölt jóváírásként kell értelmezni. Szó szerinti értelmezésben a
pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv szabálya azt is jelentheti, hogy
a hibás teljesítés fogalmába a késedelmes teljesítés is beletartozik. E
tekintetben a felelősségre vonatkozó rendelkezések hatékonyságának
megítélése szempontjából meghatározó jelentősége van annak, hogy a
szolgáltatás igénybe vevői milyen gyorsan tudnak élni a jogorvoslati
lehetőséggel. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv nem határoz
meg konkrét határidőket a jogorvoslat nyújtására vonatkozóan. 4. A PÉNZFORGALMI
SZOLGÁLTATÁSOKRÓL SZÓLÓ IRÁNYELV MŰKÖDÉSÉNEK FELÜLVIZSGÁLATA: A FELMERÜLŐ
KÉRDÉSEK A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló
irányelv már eddig is számottevő eredményeket hozott a lakossági fizetések
piacának integrációja terén. Ugyanakkor a szóban forgó piac rendkívül
dinamikusan fejlődik, és az innovációknak köszönhetően
jelentősen megújult. A piac fontos területein, például a kártyás fizetések
és az olyan új fizetési eszközök terén, mint az internetes vagy mobilfizetések,
továbbra is jellemző a piac nemzeti határok menti széttöredezettsége, ami
megnehezíti az innovatív és könnyen használható digitális fizetési
szolgáltatások hatékony fejlődését, illetve azt, hogy (eltekintve talán a
hitelkártyáktól) szerte Európában olyan hatékony, kényelmes és biztonságos
fizetési eszközök álljanak a fogyasztók és a kiskereskedők rendelkezésére,
amelyek áruk és szolgáltatások egyre nagyobb körének megvásárlását teszik
lehetővé. Az említett piacokon tapasztalt legutóbbi fejlemények
rávilágítottak bizonyos szabályozási hiányosságokra és piaci kudarcokra is a
kártyás, az internetes és a mobilfizetések piacain. E kérdések megfelelő
kezelése harmonizált, európai szintű megközelítést tesz szükségessé. 5. KÖVETKEZTETÉSEK A pénzforgalmi szolgáltatók jogainak és
kötelezettségeinek harmonizációja hozzájárult egyrészt a fizetési
szolgáltatásoknak az EU egészére kiterjedő egységességének
elősegítéséhez, másrészt – számos pénzforgalmi szolgáltató esetében – a
jogi megfelelési és üzemelési költségek csökkentéséhez. Az Unióban alkalmazandó
egyéb jogszabályok és intézkedések (pénzmosás elleni, adatvédelmi,
fogyasztóvédelmi szabályok) különbözőségei miatt az irányelvtől várt
előnyöket mindeddig nem sikerült teljes mértékben kiaknázni. A fogyasztók
oldaláról a legfontosabb kérdések a pénzforgalmi szolgáltatók és a tagállamok
által alkalmazott különböző megközelítésekkel kapcsolatosak, és azokat a
területeket érintik, ahol az irányelv mozgásteret hagyott a tagállamok számára
a végrehajtás tekintetében[45]. II. A 924/2009/EK rendelet 1. Bevezetés A 924/2009/EK rendelet megszünteti az euróban
teljesített határokon átnyúló, illetve belföldi fizetési műveletek díjai
közötti különbségeket. A rendelet az euróban teljesített fizetésekre, az EU
összes tagállamában alkalmazandó. A rendelet azt az alapelvet követi, hogy az
uniós pénzforgalmi szolgáltatók által kínált fizetési szolgáltatások díjainak –
azonos összegű fizetési műveleteknél – a belföldi és a határokon
átnyúló fizetési műveletek tekintetében azonosnak kell lenniük. A rendelet
az elektronikusan lebonyolított valamennyi fizetési műveletre, így az
átutalásokra, a beszedési műveletekre, a készpénzfelvételre, a betéti és
hitelkártyákkal teljesített fizetési műveletekre és a pénzküldési
műveletekre is alkalmazandó. A 924/2009/EK rendeletnek és elődjének, a
2560/2001/EK rendeletnek köszönhetően a szabályozott pénzforgalmi
szolgáltatások esetében a fogyasztók (és a pénzforgalmi szolgáltatások egyéb
igénybe vevői) által fizetett díjak jelentősen csökkentek.
100 EUR átutalásának díja például a 2001-es 23,60 EUR-s átlagos uniós
díjhoz képest 2005-re 2,46 EUR-ra csökkent. A külföldi ATM-ekből
történő euró-készpénzfelvétel díja is lecsökkent a kártyatulajdonosok
által a saját országukban tapasztalt szintekre. Megállapítható tehát, hogy a
rendelet számottevő megtakarítást eredményezett az uniós állampolgárok milliói
számára. 2. A felülvizsgálati záradék A rendelet 15. cikke két jelentés
elkészítését írja elő. Az első, a rendelet 5. cikkéhez
kapcsolódó jelentésben a Bizottságnak meg kell vizsgálnia az elszámolás alapú,
statisztikai célú nemzeti adatszolgáltatási kötelezettségek eltörlésének
helyességét. A második jelentésben a Bizottságnak a
rendelet alkalmazását kell általánosságban, illetve az alábbi három konkrét
kérdés tekintetében részletesen megvizsgálnia: –
az IBAN-szám és a BIC-szám használata a fizetések
automatizálásával összefüggésben; –
a 3. cikk (1) bekezdésében megállapított
határérték, azaz a rendelet alkalmazásához szabott 50 000 EUR
összegű felső határ helyessége; –
a piac fejlődése a 6., 7. és 8. cikk
alkalmazása, azaz a beszedési műveletekkel kapcsolatos bankközi díjak és a
beszedési műveletek hozzáférhetősége tekintetében. E kérdéseket –
amelyekre vonatkozóan a társjogalkotók a jelentések elkészítését eredetileg
előírták – azóta a Bizottság kezelte a rendeletre irányuló új, 2010
decemberében előterjesztett javaslatában. 3. A 260/2012/EU rendelet (a
SEPA-átállásról szóló rendelet) által bevezetett módosítások A SEPA-átállásról
szóló, 2012. március 31-én hatályba lépett rendelet számos helyen
módosítja a határokon átnyúló fizetésekről szóló rendeletet. Ezek
különösen a következők: –
az elszámolás alapú nemzeti adatszolgáltatási
kötelezettségek 2016. február 1-jétől a fizetés összegétől
függetlenül megszűnnek; –
az IBAN- és a BIC-számoknak a fizetési
műveletek automatizálásával összefüggő használata a SEPA-átállásról
szóló rendelet általános szabályainak hatálya alá kerül; –
a 3. cikk (1) bekezdésében megállapított
50 000 EUR összegű felső határ eltörlésre kerül; –
a beszedési műveletekhez kapcsolódó bankközi
díjak jogi helyzete (a határokon átnyúló fizetésekről szóló rendelet 6. és
7. cikke) rendezésre került; –
a beszedési műveletekkel kapcsolatos
hozzáférhetőség (a határokon átnyúló fizetésekről szóló rendelet
8. cikke) megerősítést nyert. 4. Következtetések A SEPA-átállásról szóló rendelet elfogadását a
határokon átnyúló fizetésekről szóló rendelet 15. cikkében jelzett
kérdések teljes körű felülvizsgálata kísérte. Következésképp e pontok
tekintetében nincs szükség a rendelet felülvizsgálatára. Fontos megemlíteni,
hogy az 50 000 EUR-s összeghatár megszüntetése jelentős és
széles körben támogatott lépés a lakossági fizetések európai piacának
integrációja felé. Miközben a gazdasági elemzés kapcsán a
rendelet alkalmazását érintően számos kérdés felmerült, összességében
megerősítést nyert, hogy a rendelet jól működik. A 100 EUR összegű
átutalások díjai esetében például folytatódott a csökkenő tendencia: az
online felületen kezdeményezett átutalások átlagos díja 0,50 EUR-ra
csökkent az euróövezeten belül, míg a bankfiókban kezdeményezett átutalások
díja alacsonyan, 3,10 EUR-nak megfelelő átlagos szinten maradt[46]. Ennek eredményeképp a Bizottság arra a
következtetésre jutott, hogy a 924/2009/EK rendelet módosítása jelen
pillanatban nem szükséges és nem is javasolt. III. VÉGSŐ KÖVETKEZETÉSEK A pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelv célkitűzése „egy közösségi szintű,
korszerű és koherens jogi keret létrehozása a pénzforgalmi szolgáltatások
szabályozására, függetlenül attól, hogy a szolgáltatások
összeegyeztethetőek-e a pénzügyi ágazatnak az egységes eurófizetési
térségre vonatkozó kezdeményezéséből eredő rendszerrel, amely
semleges annak érdekében, hogy valamennyi fizetési rendszer számára azonos
versenyfeltételeket biztosítson a fogyasztó választási lehetőségének
fenntartása céljából, és amelynek a jelenlegi nemzeti rendszerekhez képest
jelentős előrelépést kell képeznie a fogyasztói költségek, a
biztonság és a hatékonyság tekintetében”[47].
A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv összességben eleget tesz a
céljának, bármilyen jövőbeli módosításának a rendelkezések továbbfejlesztésére,
nem pedig azok gyökeres átalakítására kell irányulnia. A pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelv elemzése és az irányelv hatásai azt mutatják,
hogy hatásának javítása, bizonyos aspektusainak egyértelművé tétele[48], az egyenlő
versenyfeltételek megteremtése és a technológiai vívmányok figyelembe vétele
érdekében bizonyos módosítások helyezhetők kilátásba. Ezzel összefüggésben
meg kell jegyezni, hogy a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv csak
azon fizetési műveletekre alkalmazandó, amelyeknél mindkét végszolgáltató
az EGT-n belül található, viszont nem alkalmazandó például a harmadik
országokba irányuló, vagy onnan kezdeményezett (ún. „egyoldali”)
műveletekre. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv elfogadásakor
bizonyos fizetési (fizetésekkel összefüggő) tevékenységeket mentesítettek
az irányelv hatálya alól. Ez oda vezetett, hogy a pénzforgalmi szolgáltatások
igénybe vevői fizetési műveletek egyre nagyobb tételei tekintetében
nem élvezik az irányelv által biztosított védelmet, továbbá bizonytalanságok
merültek fel az irányelv tényleges hatályával kapcsolatban, és egyenlőtlen
versenyfeltételek alakultak ki. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv
által a kereskedők részére a díjfelszámítás és a kedvezmények nyújtása
terén biztosított rugalmasság – amellyel a kereskedők a fogyasztókat a
leghatékonyabb fizetési eszközök felé terelhetik – együttesen a tagállamok
részére biztosított azon lehetőséggel, amellyel a területükön
megtilthatják vagy korlátozhatják az ilyen pótdíjak alkalmazását, összességében
rendkívül heterogén piacot eredményezett A fogyasztóvédelem javítása és a
jogbiztonság előmozdítása érdekében megfontolandó lehet a beszedési
műveletekre vonatkozó visszatérítési szabályok további harmonizációja,
amivel elkerülhetők lennének az európai szinten jelenleg tapasztalható
eltérések. Megfontolandó az ún. „kisforgalmú pénzforgalmi intézményekre”
vonatkozó „egyszerűsített rendszer” hatályának korlátozása, valamint a
felelősségi rendelkezések bizonyos módosításai is. A szabályozást az
üzleti környezet technológiai fejlődéséhez is hozzá kell igazítani. Új
szereplők jelentek meg a piacon (az ún. „harmadik fél pénzforgalmi
szolgáltatók”), akik alapvetően olcsó fizetési megoldásokat kínálnak az
interneten a fogyasztók otthoni online banki alkalmazásait használva – a
fogyasztók engedélyével –, melynek során a kereskedőt tájékoztatják arról,
hogy az átutalás elindult, lehetővé téve ezáltal az elektronikus
vásárlást. Egyes piaci szereplők konszolidált tájékoztatást is kínálnak a
pénzforgalmi szolgáltatások igénybe vevőjének különböző számláiról
(„számlainformációs szolgáltatások”). Jóllehet ezek az új szereplők
tagadhatatlan előnyöket hoznak a pénzforgalmi szolgáltatások tágan
értelmezett igénybe vevői részére – ideértve a kereskedőket és a
fogyasztókat is –, továbbá erősítik a piaci versenyt, számos, a
biztonsággal, a pénzforgalmi számlákkal kapcsolatos adatokhoz való
hozzáféréssel vagy az adatvédelemmel kapcsolatos kérdést uniós szinten kell
kezelni, csakúgy, mint ezen új szereplőknek a pénzforgalmi
szolgáltatásokról szóló irányelv szerinti esetleges engedélyeztetésének és
felügyeletének kérdését. Ami a 924/2009/EK
rendeletet illeti, a fentiekben már leírtaknak megfelelően a rendelet
hatályának további felülvizsgálata vagy finomhangolása nem szükséges. 1. Melléklet
A 924/2009/EK rendeletnek a 260/2012/EU rendelet által bevezetetett módosításai A határokon átnyúló fizetésekről szóló rendelet || Eredeti rendelkezés || A SEPA-átállásról szóló rendelet || Módosított rendelkezés 3. cikk (1) bekezdés || A legfeljebb 50 000 EUR összegű, euróban teljesített határokon átnyúló fizetésekért felszámított díjaknak meg kell egyezniük az azonos összegű belföldi fizetési műveletek díjaival. || 17. cikk (2) bekezdés || Összegtől függetlenül az euróban teljesített határokon átnyúló fizetésekért felszámított díjaknak meg kell egyezniük az azonos összegű belföldi fizetési műveletek díjaival. 5. cikk || A tagállamok eltörlik a legfeljebb 50 000 EUR összegű fizetési műveletekkel kapcsolatos, elszámolás alapú statisztikai adatszolgáltatási kötelezettségeket. || 17. cikk (4) bekezdés || A tagállamok 2016. februárt 1-jei hatállyal összegtől függetlenül eltörlik a fizetési műveletekkel kapcsolatos, elszámolás alapú statisztikai adat-szolgáltatási kötelezettségeket 6. cikk || A határokon átnyúló beszedési műveletekre 2012. november 1-jéig 0,088 EUR összegű multilaterális bankközi díjat kell alkalmazni, kivéve, ha alacsonyabb összegű bankközi díjról állapodtak meg. || A 6. cikk (3) bekezdése és a 8. cikk || A határokon átnyúló beszedési műveletekre 2012. november 1-jéig multilaterális bankközi díjat kell alkalmazni. 2014. február 1-jétől a határokon átnyúló fizetési műveletekre – szigorú feltételek mellett (költségalapú megközelítést alkalmazva) – multilaterális bankközi díj alkalmazható az R-műveletek esetében. 7. cikk || A belföldi beszedési műveletekre 2012. november 1-jéig multilaterális bankközi díjat kell alkalmazni, de kizárólag abban az esetben, ha az adott tagállamban 2009. november 1-je előtt létezett ilyen díj || A 6. cikk (3) bekezdése, a 8. cikk és a 17. cikk (5) bekezdése || A belföldi beszedési műveletekre 2017. február 1-jéig multilaterális bankközi díjat kell alkalmazni, de kizárólag abban az esetben, ha az adott tagállamban 2009. november 1-je előtt létezett ilyen díj. 2014. február 1-jétől – szigorú feltételek mellett (költségalapú megközelítést alkalmazva) – a bankközi díj az R-műveletekre is alkalmazható. 8. cikk || Az euróövezeti tagállamok pénzforgalmi szolgáltatóinak 2010. november 1-ig biztosítaniuk kell az elérhetőséget a beszedési műveletek számára. Az euróövezeten kívüli tagállamok pénzforgalmi szolgáltatóinak 2014. november 1-ig kell biztosítaniuk az elérhetőséget. || A 3. cikk, a 16. cikk (2) bekezdése és a 17. cikk (6) bekezdése || Az euróövezeti tagállamok pénzforgalmi szolgáltatóinak azonnal biztosítaniuk kell az elérhetőséget a beszedési (és átutalási) műveletek számára. Az euróövezeten kívüli tagállamok pénzforgalmi szolgáltatóinak 2016. október 1-ig kell biztosítaniuk az elérhetőséget. 15. cikk (2) bekezdés || Az (IBAN-szám és) a BIC-szám használata a fizetések automatizálásával összefüggésben. || Az 5. cikk (4) és (5) bekezdése és a 17. cikk (3) bekezdése, továbbá a melléklet. || A pénzforgalmi szolgáltatások igénybe vevői számára a belföldi fizetések tekintetében 2014. február 1-jéig, a határokon átnyúló fizetési műveletek tekintetében 2016. február 1-jéig kötelező a BIC-szám használata, de csak ha arra szükség van. 2016. február 1-jétől kezdődően kizárólag az IBAN-szám használata kötelező. [1] http://ec.europa.eu/internal_market/payments/docs/framework/transposition/psd_transposition_study_report_en.pdf [2] A London Economics és az iff a
PaySys Study-val együttműködésben. [3] Tipik, 4. o. [4] Tipik, 5. o. [5] A pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv 86. cikkének (1) bekezdése. [6] http://ec.europa.eu/internal_market/payments/framework/options_en.htm
[7] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 169. o. [8] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 171. o. [9] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 136–139. o. [10] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 141. o. [11] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 148. o. [12] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 130–131. o. [13] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 131. o. [14] A pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv 34. cikkének (2) bekezdése. [15] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 152–153. o. [16] A pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv 4. cikkének (26) bekezdése. [17] http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2003:124:0036:0041:EN:PDF
[18] Tipik, 31. o. [19] Tipik, 42. o. [20] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 165. o. [21] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 175. o. [22] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 180–183. o. [23] 13 tagállamra vonatkozóan
elérhető adatok alapján – az iff, a London Economics és a PaySys
tanulmánya, 177. o [24] Tipik, 10. o. [25] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 192. o. [26] A pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv 6. cikke. [27] A pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv 7. cikke. [28] A pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv 9. cikke. [29] Tipik, 12. o. [30] 2006/48/EK irányelv [31] A pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv 8. cikkének (3) bekezdése. [32] Tipik, 13. o. [33] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 198. o. [34] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 200. o. [35] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 197. o. [36] A pénzforgalmi szolgáltatásokról
szóló irányelv 13. cikke. [37] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 207. o. [38] Tipik, 30. o. [39] http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/%20LexUriServ.do?uri=COM:2011:0941:FIN:HU:PDF–
Az észrevételek: https://circabc.europa.eu/faces/jsp/extension/wai/navigation/container.jsp
[40] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 295. o. [41] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 246. o. [42] Tipik, 44.o. [43] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 267. o. [44] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 270. o. [45] Az iff, a London Economics és a
PaySys tanulmánya, 288. o. [46] 2012. szeptemberi adatok. [47] A
pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv (4) preambulumbekezdése. [48] Az iff, a
London Economics és a PaySys tanulmánya, 275. o.