EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52013DC0169
GREEN PAPER A 2030 framework for climate and energy policies
ZÖLD KÖNYV Az éghajlat- és energiapolitika 2030-ra szóló kerete
ZÖLD KÖNYV Az éghajlat- és energiapolitika 2030-ra szóló kerete
/* COM/2013/0169 final */
ZÖLD KÖNYV Az éghajlat- és energiapolitika 2030-ra szóló kerete /* COM/2013/0169 final */
ZÖLD KÖNYV Az éghajlat- és energiapolitika 2030-ra szóló
kerete 1. Bevezetés Az Európai Unió egyértelmű keretet dolgozott
ki a 2020-ig szóló éghajlat- és energiapolitikája számára. E keret integrálja a
különböző szakpolitikai célkitűzéseket – mint például az üvegházhatású gázok
(ÜHG) kibocsátásának csökkentése, az energiaellátás biztosítása, valamint a
növekedés, a versenyképesség és a foglalkoztatás támogatása egy, a fejlett
technológiára építő, valamint költség- és forráshatékony megközelítésen keresztül.
E szakpolitikai célkitűzéseket három kiemelt cél szolgálja: az üvegházhatású
gázok kibocsátásának csökkentése, a megújuló energia és az energiatakarékosság.
A közlekedési ágazat által felhasznált energiára vonatkozóan további célokat
fogalmaztak meg. Az EU ezzel párhuzamosan a nyitott, integrált és versenyképes
egységes energiapiac létrehozásának ösztönzéseként olyan szabályozási keretet
hozott létre, amely előmozdítja az energiaellátás biztonságát. Habár az EU jó
úton halad a 2020-ra kitűzött célok megvalósulása felé, és a belső energiapiac
megteremtése, valamint az energiapolitikai célkitűzések teljesítése terén is
előrelépést ért el, itt az idő, hogy elgondolkodjunk a 2030-ra kitekintő, új
éghajlat- és energiapolitikai kereten. Három okból is fontos, hogy minél
hamarabb megegyezés szülessen a 2030-ra vonatkozó keretről: ·
Először is a hosszú beruházási ciklusok azt
jelentik, hogy a közeljövőben finanszírozandó infrastruktúrákat még 2030-ban –
és azon túl – is használni fogják, tehát a beruházóknak kiszámíthatóságra és
alacsony szabályozási kockázatra van szükségük. ·
Másodsorban a 2030-ra szóló célok pontosítása által
közelebb kerülünk a versenyképes gazdasághoz és a biztonságos
energiaellátáshoz, mivel növeli a keresletet a hatékony és az alacsony szén-dioxid-kibocsátású
technológiák iránt, valamint ösztönzi a kutatást, a fejlesztést és az
innovációt, ami új lehetőségeket teremthet a foglalkoztatás és a növekedés
számára. Ez pedig közvetlenül és közvetve egyaránt csökkenti a gazdasági
költségeket. ·
Harmadsorban pedig – az éghajlatváltozás
mérséklését célzó, jogilag kötelező nemzetközi megállapodásra vonatkozó
tárgyalások során felmerülő nehézségek ellenére – 2015 végére várhatóan
megszületik a nemzetközi megállapodás. Az EU-nak még ez előtt az időpont előtt
meg kell állapodnia számos kérdést illetően, ideértve saját célkitűzéseit is,
hogy aktívan bekapcsolódhasson a más országokkal folytatott megbeszélésekbe. A 2030-ra vonatkozó keretnek megfelelően
ambiciózusnak kell lennie annak biztosításához, hogy az EU megfelelő irányba
haladjon a hosszabb távú éghajlati célkitűzések teljesítését tekintve.
Ugyanakkor a 2008–2009-ben meghatározott eredeti keret létrejötte óta történt
jelentős változásokat is tükröznie kell, melyek a következők: ·
a jelenlegi gazdasági válság következményei; ·
a tagállamok költségvetési problémái és a
vállalkozások pénzügyi nehézségei, melyek következtében problematikus a
források hosszú távú beruházásokat szolgáló mobilizálása; ·
az uniós és globális energiapiacokon végbemenő
változások, beleértve a megújuló energia, a nem hagyományos gáz és olaj,
valamint a nukleáris energia tekintetében; ·
az energia megfizethetőségével kapcsolatos
lakossági aggodalmak, valamint a vállalkozások ezzel kapcsolatos aggályai a
versenyképesség tekintetében; ·
a nemzetközi partnerek különböző mértékű
elkötelezettsége és célkitűzései az üvegházhatású gázok kibocsátásának
csökkentése terén. A 2030-as keret létrehozása során fel kell
használni a jelenlegi keretből leszűrhető tanulságokat: mi bizonyult
működőképesnek, milyen próbálkozások vallottak kudarcot, és mi az, ami
javításra szorul. Figyelembe kell vennie a nemzetközi fejleményeket, és
törekednie kell az éghajlat-változással kapcsolatos fokozott nemzetközi
fellépések ösztönzésére. Meg kell határoznia továbbá, hogy miként lehet a
szinergiákat a leghatékonyabban maximalizálni és milyen kompromisszumok
kínálkoznak a versenyképesség, az energiaellátás biztonsága és a
fenntarthatóság célkitűzései között. A keretnek figyelembe kell vennie továbbá
azokat a hosszabb távú perspektívákat, amelyeket a Bizottság az alacsony
szén-dioxid-kibocsátású, versenyképes gazdaság 2050-ig történő megvalósításáról
szóló 2011. évi ütemtervben, a 2050-ig szóló energiaügyi ütemtervben és
közlekedéspolitikáról szóló fehér könyvben határozott meg. Az Európai Parlament
minden egyes ütemterv esetében állásfoglalást fogadott el[1]. Ezek az ütemtervek azt a
célkitűzést szem előtt tartva készültek, hogy a fejlett országok csoportja
által kifejtett erőfeszítések részeként 2050-re az 1990-es évekbeli szinthez
viszonyítva 80-95%-kal csökkenteni kell az üvegházhatású gázok kibocsátását. Az
ütemtervekben felvázolt lehetőségek a következő fő megállapításokat
tartalmazták: ·
Ahhoz, hogy az üvegházhatású gázok kibocsátásának 2050-re
célul kitűzött 80-95%-os csökkentése megvalósuljon – amely összhangban van a
nemzetközileg elfogadott, arra vonatkozó céllal, hogy a légkör felmelegedését 2°C
alatt kell tartani –, az EU-ban az üvegházhatású gázok kibocsátását 2030-ra 40%-kal
kell csökkenteni. ·
A megújuló energia magasabb részaránya, az
energiahatékonyságot növelő beruházások és a jobb és intelligensebb energetikai
infrastruktúra az EU energiarendszerének átalakításával kapcsolatos olyan
lépések, amelyeket semmilyen körülmények között sem bánhatunk meg. ·
A megújuló energiaforrásokat tekintve a 2050-ig
szóló energiaügyi ütemtervben felvázolt szakpolitikai forgatókönyvek 2030-ra
mintegy 30%-os részarányt irányoznak elő. ·
Jelentős beruházásokra van szükség az
energiarendszerek korszerűsítése érdekében – dekarbonizáció mellett vagy
anélkül –, amely 2030-ig befolyásolja majd az energiaárakat. E zöld könyv célja az érdekeltekkel történő
konzultáció, továbbá azoknak a tényeknek és véleményeknek a megismerése,
amelyek a 2030-ra szóló keret kialakítása során felhasználhatók. A zöld könyv
segítségével a Bizottság először is megvizsgálja a jelenlegi keretet, áttekinti
az eddigi eredményeket, majd bemutatja azokat a kérdéseket, amelyek esetében az
érdekelt felek véleményére van szükség. Ezzel párhuzamosan a Bizottság
konzultációt folytat az új, jogilag kötelező éghajlat-politikai megállapodásra
vonatkozó nemzetközi tárgyalásokkal összefüggő kérdések kapcsán, valamint a
szén-dioxid-leválasztás és -tárolás technológiájának bemutatását lehetővé tevő
szakpolitikai stratégiáját érintően. 2. A jelenlegi uniós
szakpolitikai keret és az eddigi eredmények A jelenlegi szakpolitikai keret középpontjában
a 2020-ra elérendő kiemelt célok állnak: 1. az üvegházhatású gázok 1990-es
évekbeli kibocsátásához képest 20%-os csökkenést kitűző uniós cél; 2. az EU
teljes energiafogyasztásában a megújuló energiaforrások részarányának 20%-ra
növelése 2020-ig; a tagállamoknak ezen belül egyedi céladatokat határoznak meg;
3. valamint 20%-os megtakarítás az energiafogyasztásban az előrejelzésekhez
képest. Emellett léteznek 2020-ra kitűzött egyedi célok a közlekedési ágazatra
(10%), valamint a közlekedésben felhasznált tüzelőanyagok
szén-dioxid-mentesítésére (6%) vonatkozóan. A keret emellett elismeri a
tagállamok energiaszerkezetbeli különbségeit, valamint a gazdasági jólétben és
a cselekvési kapacitásban fennálló eltéréseket, ezért olyan mechanizmusokról
gondoskodik, amelyek biztosítják a tagállami erőfeszítések méltányos
megoszlását. Ide tartoznak a kibocsátásáthelyezés kockázatának kezelésére,
valamint e jelenségnek az energiaintenzív gazdasági ágazatokra gyakorolt
hatására irányuló intézkedések. A keretnek uniós pénzügyi eszközök széles
skálája és az európai stratégiai energiatechnológiai terv (SET-terv) nyújt
támogatást. A Bizottság emellett – a jelenlegi fiskális eszközök közötti
átfedések megszüntetése érdekében – az energiatermékek és a villamos energia
adóztatására vonatkozó meglévő uniós jogszabályok felülvizsgálatát[2] javasolta. A 2020-ra szóló keretet az Energia 2020 stratégia[3] egészíti ki, amely értékeli a versenyképes, fenntartható és
biztonságos energiarendszer biztosításával kapcsolatos kihívásokat és
intézkedéseket. 2.1. Az üvegházhatású gázok
kibocsátására vonatkozó 20%-os csökkentési cél és a végrehajtási intézkedések
Az üvegházhatású gázoknak a 1990-es évekbeli
kibocsátáshoz képest 20%-kal történő csökkentése az uniós
kibocsátáskereskedelmi rendszeren (EU ETS) keresztül, valamint a
vállaláselosztási határozat révén történik, amely meghatározza a
kibocsátás-kereskedelmi rendszer által nem érintett ágazatokban elérendő
csökkentést; a végrehajtást pedig a kibocsátáscsökkentésre irányuló uniós és
tagállami szakpolitikák segítik elő. Az éghajlatváltozásra és a megújuló
energiaforrásokra vonatkozó csomag hatálya alá tartozó, üvegházhatású gázok
okozta kibocsátás 2011-ben a számítások szerint 16%-kal volt az 1990-es
évekbeli szint alatt. A kibocsátáskereskedelmi rendszer egységes
szén-dioxid-árat határoz meg a nagy ipari létesítmények, az energiaszektor és a
légi közlekedési ágazat számára. Több mint 10 000 létesítményre és az
üvegházhatású gázok teljes uniós kibocsátásának csaknem 50%-ára vonatkozik. Az
egységes ár biztosítja az éghajlat-politikai célok költséghatékony
megvalósítását, és gondoskodik arról, hogy az unióbeli vállalkozások egyenlő
versenyfeltételeket élvezhessenek. A szén-dioxid-ár mára beépült az unióbeli
vállalkozások működési és beruházási döntéseibe, és jelentős mértékű
kibocsátáscsökkentéshez járult hozzá. Ugyanakkor nem vált az alacsony
szén-dioxid-kibocsátású technológiákba történő, hosszú távra szóló beruházások
motorjává. Annak ellenére, hogy 2020-ra a kibocsátási kvóta a 2005-ös szint
mintegy 21%-ára csökken, és 2020 után is folytatódik csökkenése, elvben jogi
garanciát adva arra, hogy jelentős beruházásokra lesz szükség az alacsony
szén-dioxid-kibocsátású technológiák terén, a – részben a gazdasági válság
által előidézett – kibocsátásiegység-többlet hatására ez nem tükröződik a
szén-dioxid-árban. A szén-dioxid-ár nem ösztönzi kellőképpen beruházásra a
befektetőket, és fokozza a szén-dioxid-kibocsátások magas szinten történő
rögzülésének kockázatát. Egyes tagállamok aggasztónak találják ezt a
jelenséget, és nemzeti intézkedéseket hoztak vagy szándékoznak hozni (például a
magas szén-dioxid-kibocsátással járó tüzelőanyagokra kivetett adók az EU
kibocsátáskereskedelmi rendszerének hatálya alá tartozó, úgynevezett
ETS-ágazatokban). Fokozódik az egységes piacot is fenyegető szakpolitikai
szétaprózódás kockázata, és fennáll a veszély, hogy a nemzeti és ágazati
szakpolitikák aláássák az ETS szerepét, valamint az általa biztosított egyenlő
feltételeket. A szén-dioxid-piacról szóló jelentés részletesebben értékeli az
ETS működését[4]. A vállaláselosztási határozat nemzeti
célértékeket határoz meg az üvegházhatású gázok kibocsátására az ETS által nem
szabályozott ágazatokban. Az összcél a 2005-ös szinthez viszonyítva uniós
szinten 10%-kal csökkenteni a kibocsátást. Számos uniós szakpolitika – többek
között ágazatspecifikus jogszabályok és kezdeményezések – járult hozzá az
érintett ágazatok kibocsátásának csökkentéséhez. Ide tartoznak azok a
politikák, amelyek javítják az autók, a lakáságazat és az energiát fogyasztó
berendezések CO2-hatékonyságát és energiahatékonyságát, valamint a
specifikus hulladékkezelési, környezeti, mezőgazdasági és földhasználati
szakpolitikák (lásd a mellékletet). A megújuló energiaforrásokra és az
energiahatékonyságra vonatkozó szakpolitikák végrehajtása szintén segíti a
kibocsátáscsökkentést. A nemzeti célok a tagállamok gazdasági kapacitása
szerint oszlanak meg. Egyes tagállamoknak csökkenteniük kell a 2005-ös szinthez
viszonyított kibocsátásukat, míg mások számára engedélyezett a kibocsátás
kismértékű növelése. Összességében nézve az EU jó úton halad a 10%-os cél
elérése felé, de a tagállamok között jelentős különbségek mutatkoznak. A
tagállamok fele esetében további intézkedésekre van szükség. A további
vállaláselosztási határozatok lehetővé teszik a tagállamoknak, hogy rugalmasan
teljesítsék céljaikat, akár nemzetközi kibocsátási egységek megvásárlása, akár
az olyan tagállamoktól származó kvótákkal való kereskedés által, amelyek
túlteljesítik a számukra előírt célértékeket. 2.2. Az EU megújuló energiaforrásokkal
kapcsolatos céljai és a végrehajtási intézkedések Az EU előrelépést ért el abban, hogy
teljesítse azt a 2020-ra kitűzött célt, melynek értelmében a teljes bruttó
energiafogyasztás 20%-át megújuló energiaforrásokból kell biztosítani. 2010-ben
az EU-ban a megújuló energiák részaránya 12,7% volt, míg 2005-ben mindössze 8,5%.
Az 1995–2000 közötti időszakban, szabályozási keret nélkül, a megújuló energia
részaránya évente 1,9%-kal nőtt. Az indikatív célok (2001-2010) bevezetését
követően a megújuló energia részaránya évente 4,5%-kal emelkedett. A jogilag
kötelező nemzeti célok megállapítását követően a növekedés gyorsult, de a 2020-ra
vonatkozó célkitűzés teljesítése érdekében éves szinten átlagosan 6,3%
növekedés szükséges. 2010-ben a közlekedési ágazatban az EU-ban a megújuló
energiák részaránya elérte a 4,7%-ot, míg 2005-ben mindössze 1,2% volt. A fűtés
és a hűtés ágazatában a megújuló energia felhasználása továbbra is nő,
részaránya pedig 2020-ra megduplázódhat. Ugyanakkor a legtöbb tagállam esetében
új intézkedésekre lesz szükség a 2020-ra meghatározott célok eléréséhez,
amelyek tükrözik a támogatási rendszerek arányának csökkenését és azt, hogy a
gazdasági válság következtében a finanszírozáshoz való jutás nehezebbé vált. A Bizottság 2012-ben
áttekintette a megújuló energia helyzetét az EU-ban[5]. E zöld könyvet egy aktualizált
eredményjelentés egészíti ki. A kutatásba, a fejlesztésbe, az innovációba
történő beruházás és és a megújuló energia egyre szélesebb körű felhasználása
az ágazatban hozzájárult a megújulóenergia-technológiák költségének jelentős
csökkentéséhez. A széleskörű használattal kapcsolatban felmerülő legfontosabb
kihívások közé a tartozik egyrészt a megújuló energiaforrásoknak az EU
villamosenergia-rendszerébe olyan módon történő teljes körű integrálása, amely
figyelembe veszi az ilyen energiaforrások időszakos jellegét, másrészt a
tagállamok között a célok elérése tekintetében megvalósuló együttműködés
javítása. Az EU nagykereskedelmi villamosenergia-piacainak összekapcsolása,
valamint az intelligens hálózatok – amelyek lehetővé teszik az előállítás, a
hálózatirányítás, a tárolás és a fogyasztás változó piaci helyzethez való
hozzáigazítását – bevezetése elősegíti a megújuló energiának a
villamosenergia-rendszerbe történő integrálását. Emellett azonban – a belső
energiapiac megvalósítása és a megújuló energiaforrások beépítése érdekében –
nagyszabású beruházásokra lesz szükség az átviteli és elosztó hálózatok terén,
többek között határokon átnyúló infrastruktúrák által. Lényeges kihívás annak
biztosítása is, hogy a megújuló energiaforrások idővel költséghatékonyabbá
váljanak, és hogy a támogatási rendszerek igénybevétele csak azokra a
technológiákra és területekre korlátozódjon, amelyeknél a támogatás továbbra is
indokolt. Az ilyen programok megtervezése során törekedni kell a túlkompenzálás
elkerülésére, a költséghatékonyság javítására, az ÜHG-kibocsátás nagyarányú
csökkentésének elősegítésére, az innováció erősítésére, a nyersanyagok
fenntartható felhasználásának biztosítására; törekedni kell továbbá arra is,
hogy a tervezett programokat a költségek változása függvényében ki lehessen
igazítani a támogatásoktól való függőség elkerülése érdekében; további
követelmény az egységesség biztosítása a tagállamok között, valamint a WTO-val
való összeegyeztethetőség szavatolása, különös tekintettel a bioüzemanyagokra. 2.3. Az energiatakarékossággal
kapcsolatos célok és végrehajtási intézkedések Az EU primerenergia-felhasználásának (2007-ben
készített előrejelzésekhez viszonyított) 20%-os megtakarítására vonatkozó, 2020-ra
kitűzött cél a tagállamok számára jogilag nem kötelező, de ennek ellenére
jelentős előrelépés történt e téren. A növekedés éveit követően a
primerenergia-felhasználás 2005–2006-ban érte el a csúcsot (mintegy 1825 millió
tonna), 2007 óta pedig kismértékű csökkenés következett be (2011: 1730 millió
tonna). E tendencia részben a gazdasági válságnak, részben pedig a meglévő
szakpolitikák hatékonyságának tudható be. Emellett az uniós gazdasági ágazat
energiaintenzitásában bekövetkezett csökkenés is szerepet játszik benne, amely 2010-ben
149 tonna/millió EUR-t ért el, míg 2000-ben 174 tonna/millió EUR, 2005-ben
pedig 167 tonna/millió EUR volt. Az energiahatékonyságról szóló irányelv 2012-ben
történt elfogadásával mára átfogó, uniós szintű jogi keret áll rendelkezésre.
Ezt a tagállamoknak teljes mértékben meg kell valósítaniuk. Az
energiahatékonyságról szóló irányelv segít majd az e téren való
előrehaladásban, jóllehet a Bizottság előzetes elemzése szerint a jelenlegi
szakpolitikákkal a 2020-ra kitűzött cél nem fog teljesülni[6]. A problémát egyrészt azt
jelenti, hogy tagállamoknak nincsenek az előrehaladás ellenőrzésére és a
hatások mérésére szolgáló megfelelő eszközeik. A másik nagy kihívás a töretlen
előrelépés biztosításához szükséges források mozgósítása. 2009–2010 óta több végrehajtási intézkedést
fogadtak el az energiafelhasználó termékek környezettudatos tervezéséről,
valamint az energiafogyasztásukat jelző címkézéséről szóló irányelvek
keretében. Ezek az intézkedések csökkentik az ipari és háztartási termékek
energiaigényét, ami a végfelhasználók számára megtakarítással jár.
Intézkedéseket fogadtak el számos elektronikai berendezés, így a háztartási
mosogatógépek, hűtőszekrények, mosógépek, televíziók és autógumik, valamint az
olyan ipari berendezések, mint a motorok, ventilátorok és pumpák esetében. A
környezettudatos tervezésre, valamint a címkézésre vonatkozó intézkedések
becsült hatása 2020-ra 90 millió tonna nagyságrendű energiamegtakarításra
tehető. Az épületállomány által – különösen a fűtés
és hűtés tekintetében – felhasznált energia kérdését tekintve az EU 2010-ben
elfogadta az épületek energiateljesítményéről szóló felülvizsgált irányelvet.
Amellett, hogy a tagállamok kötelesek minimumkövetelményeket meghatározni az új
és a már meglévő épületek energiahatékonyságára vonatkozóan, az irányelv
előírja számukra annak biztosítását is, hogy 2021-re valamennyi új épület közel
nulla energiaigényű épület legyen. Ugyanakkor a késedelmek és az irányelv
végrehajtására vonatkozó nemzeti intézkedések hiányosságai azt a kockázatot
hordozzák, hogy az építőipari ágazat nem tud a szükséges mértékben részt
vállalni az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentésében és az
energiafelhasználás mérséklésében. Számítások szerint az építőipari ágazat 2020-ra
65 millió tonnányi megtakarítást tudna elérni. Az EU támogatást nyújt az
energiahatékony technológiák fejlesztéséhez, többek között az energiahatékony
épületekre, környezetbarát autókra és fenntartható gyártásra vonatkozó állami
partnerségek révén. A közlekedési ágazatban a könnyűgépjárművekre
vonatkozó kibocsátási előírások hatására az üvegházhatású gázok kibocsátása
jelentősen csökkent, amit az a tény is tükröz, hogy a 2000. évi 172 g/km-ről 2011-re
135,7 g/km-re csökkent az újgépkocsi-park átlagos szén-dioxid-kibocsátása. 2.4. Az energiaellátás biztonsága
és az energia megfizethetősége a belső energiapiacon E területen nem a 2009. évi, az
éghajlatváltozásra és a megújuló energiaforrásokra vonatkozó csomag az egyetlen
munkafolyamat. 2009-ben és 2010-ben az EU a villamos energia és a földgáz belső
energiapiacára vonatkozó átfogó jogszabályokat fogadott el, majd két
földgázellátási válságot követően rendeletet fogadott el a gázellátás
biztonságáról is. Mivel az energiapolitikai célkitűzések csak megfelelő
hálózati kapcsolatokkal valósíthatók meg, a Bizottság emellett a transzeurópai
energiainfrastruktúrára vonatkozó iránymutatásokról szóló rendeletet javasolt,
melyre vonatkozóan az Európai Parlament és a Tanács politikai megállapodásra
jutott. A rendelet az infrastrukturális kihívásokkal foglalkozik, hogy
biztosítsa a belső piacon az energiahálózatok megfelelő összekapcsolását, a
különböző megújuló energiaforrásokból származó energia integrálását és az
ellátás fokozott biztonságát[7].
Más uniós intézkedések, mint például az
európai stratégiai energiatechnológiai terv szintén ösztönzik a technológiai
váltást olyan új és innovatív technológiák, mint például a második generációs
bioüzemanyagok, az intelligens energiahálózatok, az intelligens városok és
intelligens hálózatok, a villamosenergia-tárolás, a villamosenergia-alapú
mobilitás, a szén-dioxid-leválasztási és -tárolási technológiák, az
újgenerációs nukleáris energia, a megújuló energiaforrásokon alapuló fűtés és
hűtés területén megvalósuló fejlesztési és demonstrációs projekteken keresztül.
2013 elején a Bizottság emellett az alternatív üzemanyagokhoz tartozó
infrastruktúra bevezetéséről szóló irányelvet is javasolt, amelyet a TEN-T
iránymutatások javasolt felülvizsgálata tesz majd teljessé. A 2009. évi, az éghajlatváltozásra és a
megújuló energiaforrásokra vonatkozó csomag számos kihívást figyelmen kívül
hagyott. Nem határozta meg például a szükséges energiaszállító és -elosztó
infrastruktúrát. A megújuló energiák bevezetésével összefüggő kihívások
kezelését – beleértve az egyes megújuló energiaforrásokból (pl. szél- és
napenergia) származó energiaellátás változásait – nem vették maradéktalanul
figyelembe, a megújuló energiák piaci integrációjára irányuló számos nemzeti
támogatás rendszer hatását pedig alulbecsülték. A harmadik energiacsomag foglalkozott a piaci
verseny ösztönzésének kérdésével, azzal a kérdéssel ugyanakkor már nem, hogy a
piac kínál-e megfelelő ösztönzőket egy, a megújuló energiát nagyobb arányban
felhasználó rendszer energiatermelési, -szállítási, -elosztási és -tárolási
kapacitásába való beruházáshoz. Amíg a megújuló energiaforrások ára nem lesz
versenyképes, a fenntarthatóbb energiarendszer célkitűzésének együtt kell
járnia a teljes mértékben liberalizált és integrált, beruházások hatékony
mobilizálására és elosztására képes energiapiac igényével. Az EU-ban és azon kívül zajló jelentős
változások és új tendenciák közé tartozik az EU növekvő energiafüggősége,
valamint fő versenytársaink technológiai fejlődése, az új ellátási útvonalak
megjelenése, továbbá afrikai és latin-amerikai új energiatermelők előretörése.
Ez hatással lesz az EU-ban az energiaárakra és az ellátás biztonságára. 3. A konzultáció fő kérdései A 2030-ra szóló éghajlat- és energiapolitikai
keret az e területen már végbement jelentős fejlődésre épít. Le kell vonni
tanulságot a jelenlegi keret működése alapján, és meg kell határozni, hogy hol
lehet előrelépést elérni. Az érdekeltek tapasztalatai és véleménye – melyeket
lehetőség szerint helytálló bizonyítékokkal kell alátámasztani – alapvetően
fontosak a következő négy átfogó kérdés tekintetében: célok, egyéb
szakpolitikai eszközök, versenyképesség, a tagállamok eltérő cselekvési
kapacitása. 3.1. Célok Az új, 2030-ra szóló éghajlat- és
energiapolitikai kerettel kapcsolatos alapvető kérdések a célok típusával,
jellegével és szintjével, valamint e tényezők kölcsönhatásával kapcsolatban
merülnek fel. A célokat uniós, tagállami vagy ágazati szintén érdemes-e
meghatározni, és legyenek-e jogilag kötelezők? A célok szükségessége és típusai
tekintetében eltérők a vélemények. A jelenlegi kerettel kapcsolatos
tapasztalatok azt mutatják, hogy a célok politikai lendületet adnak, a
beruházás számára hosszú távú perspektívát jelentenek, és az előrehaladás
értékelését lehetővé tevő referenciaértékek is egyben, ugyanakkor egyes
érdekelt felek szerint a meglévő célok és a megvalósításukra szolgáló
szakpolitikák nem feltétlenül egységesek vagy költséghatékonyak, illetve nem
veszik kellőképpen figyelembe a versenyképességet, a gazdasági életképességet
és a technológiák érettségét. A 2030-ra szóló keretnek figyelembe kell vennie a
technológiai fejlődést, továbbá elő kell mozdítania a kutatást és az
innovációt. Ezért fel kell mérni, hogy mely célkitűzések tudnak a
legeredményesebben, a legegyszerűbben és a legköltséghatékonyabban hozzájárulni
az éghajlat-változási politikák ösztönzéséhez 2030-ig, és meg kell vizsgálni,
hogy egyszerűsíteni lehet-e a jelenlegi megközelítést – tekintettel különösen
az egyes alcélok (mint például a közlekedési ágazatra vonatkozók)
szükségességére. Ennek során körbe kell járni azt a kérdést is, hogy elegendő
lenne-e csupán az üvegházhatású gázok kibocsátására célt kitűzni, figyelembe
véve az egyéb célkitűzéseket, mint például az ellátás biztonságát és a
versenyképességet. Az üvegházhatású
gázok kibocsátására, a megújuló energiaforrások részarányára és az
energiamegtakarításra vonatkozó jelenlegi éghajlat- és energiapolitikai célokat
úgy alakították ki, hogy azok kölcsönösen erősítsék egymást, és valóban
megfigyelhető a közöttük lévő kölcsönhatás. A megújuló energiaforrások nagyobb
részaránya csökkenteni tudja az üvegházhatású gázok kibocsátását, amennyiben
ezek nem más, alacsony szén-dioxid-kibocsátású forrásokat helyettesítenek, a
javuló energiahatékonyság pedig hozzájárulhat az üvegházhatású gázok
kibocsátásának mérsékléséhez, és elősegítheti a megújuló energiaforrásokra
vonatkozó célok elérését. Léteznek egyértelmű szinergiák és lehetséges
kompromisszumok. Például az előzetesen jelzettnél jelentősebb
energiamegtakarítás vagy a megújuló energiaforrásból származó, a vártnál
nagyobb mértékű energiatermelés csökkentheti a szén-dioxid-árat, mert gyengíti
a kibocsátási egységek iránti keresletet az ETS-ben. Ez pedig gyöngítheti az
ETS árjelzését az innováció és a hatékonyságba való beruházás, valamint az
alacsony szén-dioxid-kibocsátású technológiák elterjedése tekintetében,
miközben az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentésére irányuló általános
célkitűzés elérését nem befolyásolja. Az egyszerre több
célt meghatározó, 2030-ra szóló keretnek explicit módon el kell ismernie az
említett kölcsönhatásokat. Emellett el kell ismernie azt is, hogy a megújuló
energiaforrások magasabb részaránya és a nagyobb mértékű energiamegtakarítás
önmagában nem biztosítja a versenyképesség megerősítését vagy az ellátás
biztonságát. Továbbra is célirányos szakpolitikák szükségesek, és további
mutatók bevezetése is indokolt lehet, amelyek közvetlenebbül ragadják meg az
említett célkitűzéseket. Széleskörű
egyetértés övezi azt a tényt, hogy az üvegházhatású gázok kibocsátására
vonatkozó, köztes célértékek kellenek ahhoz, hogy 2050-re megvalósuljon a 80-95%-os
csökkentés. A legfontosabb kérdés az említett köztes célértékek legmegfelelőbb
szintjének meghatározása. Az alacsony szén-dioxid-kibocsátású, versenyképes
gazdaság 2050-ig történő megvalósításának ütemterve szerint 2030-ra az 1990-es
évekbeli szinthez viszonyítva 40%-os kibocsátáscsökkentés lenne
költséghatékony. A 40% alatt maradó csökkentés hosszabb távon növelné a
gazdaság szén-dioxid-mentesítésének költségeit. Az ütemterv szerint 2030-ra az
üvegházhatású gázok kibocsátásának 40%-os csökkentése elérhető anélkül, hogy
indokolatlanul nőnének energiarendszerünk költségei, ugyanakkor a jelentős
kezdeti beruházások kiadásainak fedezéséhez szükséges források mozgósítása
kihívást fog jelenteni. A 2050-ig szóló
energiaügyi ütemterv rámutatott arra, hogy az energiarendszerben a megújuló
energia részarányának 2020 után nőnie kell. A megújuló energiára vonatkozó, 2030-ra
kitűzött célokat alaposan meg kell fontolni, mivel addigra számos megújuló
energiaforrás esetében a ma még gyerekcipőben járó technológia kiforrottá
válik, és fokozódik majd a más alacsony szén-dioxid-kibocsátású technológiákkal
folyó verseny. Azt is meg kell vizsgálni, hogy a megújuló energia uniós szintű
részarányának fokozása elérhető-e meghatározott célérték meghatározása nélkül,
kizárólag az ETS és a megfelelő piaci feltételeket megteremtő szabályozó
intézkedések alkalmazásával. A megújuló energiákra vonatkozó cél jellege függ
egyrészt i. attól, hogy szükségesnek ítélik-e cél meghatározását annak
biztosítására, hogy 2020-at követően fokozódjon a megújuló energiák részaránya,
hozzájárulva a saját uniós energiaforrások felhasználásának előmozdításához, az
energiabehozataltól való függőség csökkentéséhez, valamint a foglalkoztatáshoz
és a növekedéshez; másrészt pedig ii. attól, hogy amennyiben a fent említettek
megvalósíthatók, hogyan érhető el mindez anélkül, hogy a megújuló energiákra
vonatkozó támogatási programok nemkívánatos hatást gyakorolnának az
energiapiacokra, az energiaárakra és az állami költségvetésekre. Meg kell
határozni, hogy a megújuló energiára vonatkozó célkitűzések új kiemelt
célkitűzés útján valósíthatók-e meg a leghatékonyabban, és hogy szükség van-e
alcélokra, illetve más egyedi intézkedésekre az olyan ágazatok esetében, mint a
közlekedés, az ipar és a mezőgazdaság. A megújuló energiákra vonatkozó
bármiféle cél vagy szakpolitika meghatározásakor figyelembe kell venni a
fenntarthatóságra, a költségekre, valamint a technológiák érettségi szintjére
és innovációs potenciáljára vonatkozó, egyre gyarapodó tapasztalatokat. Az
energiahatékonysági uniós szakpolitikai keretet most aktualizálták az
energiahatékonysági irányelv elfogadásával, 2014-ben pedig felülvizsgálatot
végeznek a 2020-ra vonatkozó célok tekintetében. A 2030-szóló
energiamegtakarítási célokat ezen összefüggések figyelembevételével kell
mérlegelni. Számos kérdést kell megfontolni. Először is az energiahatékonyságot
és az abból fakadó energiamegtakarítást a 2050-ig szóló energiaügyi ütemterv az
energiarendszer szempontjából olyan opcióknak ismeri el, amelyekből csak
előnyök származnak. Jóllehet legalább 2014-ig nem fog rendelkezésre állni a
jelenlegi rendszer teljesítményére vonatkozó bizonyíték, alapvetően fontos
annak biztosítása, hogy a lehetséges energiamegtakarítási célok összhangban
álljanak minden más céllal. Emellett arra is figyelmet kell fordítani, hogy az
energiahatékonysággal kapcsolatos előrelépést a tagállamok számára előírt célok
vagy ágazatspecifikus célok mozdíthatnák-e hatékonyabban elő. Emellett azt is
meg kell vizsgálni, hogy továbbra is az abszolút energiafelhasználási szinteket
kell-e a célérték számításához alapul venni, vagy megfelelőbbnek bizonyulhat-e
az energiaintenzitással összefüggő relatív célérték (pl. a GDP-hez vagy bruttó
hozzáadott értékhez viszonyított energiafogyasztás). Miközben az abszolút
célérték jobban biztosíthatja az átfogó megtakarítási célkitűzést, a relatív
célérték jobban figyelembe tudja venni az uniós gazdaság dinamikáját és a
gazdasági változások realitásait. Az üvegházhatású
gázok kibocsátásának csökkentésére és a megújuló energiákra vonatkozó
megközelítéssel szemben az energiahatékonyságra vonatkozó jelenlegi
megközelítés szándékerejű célértékek és kötelező erejű intézkedések
kombinációja. Az, hogy a 2020-ra vonatkozó keret uniós jogalkotást tesz szükségessé
(például a környezetbarát tervezésre vonatkozó keret, energiahatékonysági
irányelv, az épületek energiateljesítményéről szóló irányelv), legalább részben
arra vezethető vissza, hogy nincsenek a tagállamokra vonatkozó, kötelező erejű
energiamegtakarítási célok. Az energiamegtakarításra/energiaintenzitásra
vonatkozó bármiféle jogilag kötelező célnak megfelelő mozgásteret kell hagynia
a tagállamok számára ahhoz, hogy céljaikat elérjék, lehetőség szerint az uniós
szintű, kötelező erejű intézkedések arányának csökkentésével. Ilyen
megközelítés alkalmazása során ugyanakkor figyelembe kell venni, hogy az
energiafogyasztás csökkentéséhez hozzájáruló uniós jogszabályok többsége
alapvetően fontos szerepet játszik abban is, hogy létrehozza e termékek belső
piacát (pl. a környezetbarát tervezés kerete). Ha a célok szándékerejűek
maradnak, mérlegelni kell, hogy a jelenlegi konkrét intézkedések elegendők-e,
vagy szükség van-e újakra. Kulcsfontosságú lesz az a kérdés, hogy az
energiapiacok – az árjelzésen és a keresleti oldalnak való megfelelésen
keresztül – saját maguk kellőképpen tudják-e ösztönözni az energiahatékonyság
javulását, valamint hogy az ETS és annak a villamosenergia-árakra gyakorolt
hatása ösztönzi-e majd az energiatakarékosságot, egyedi célok vagy intézkedések
nélkül is. Az energiakeresletnek a gazdaság számos ágazatában tapasztalható,
viszonylag alacsony árrugalmasságát, a várható jövőbeli szinteket és az ETS-ár
váltakozását mind figyelembe kell majd venni. 3.2. A szakpolitikai eszközök
összhangja A 2020-ra vonatkozó célokat olyan uniós szintű
szakpolitikai eszközökkel valósítják meg, amelyek szorosan kapcsolódnak a belső
piachoz. A megújuló energiára, az energiahatékonyságra, valamint az
üvegházhatású gázoknak az ETS hatókörén kívüli, például a közúti közlekedés
ágazatában végbemenő kibocsátására vonatkozó uniós jogszabályok végrehajtása
során a tagállamok mozgástere nagyobb. Ennek hatására nagy eltérések
tapasztalhatók a megújuló energia támogatási rendszerei, az energia- és szén-dioxid-adóztatás,
az épületek energiateljesítményére vonatkozó követelmények és más
energiahatékonysági szakpolitikák tekintetében a tagállamok által alkalmazott
megközelítések között. Valószínű, hogy a különböző szakpolitikai
célok és piaci akadályok vonatkozásában egyesíteni kell majd az eszközöket.
Ezeknek az eszközöknek a fentiekben bemutatott módon kell együttműködniük
egymással. Egyes érdekeltek kritikát fogalmaztak meg azzal kapcsolatban, hogy
az említett kölcsönhatások következtében nincs átfogó egységesség a
szakpolitikák között; emellett rámutattak arra, hogy javítani kell a különböző
éghajlat- és energiapolitikai intézkedések költséghatékonyságát, figyelembe
véve a technológiai megvalósíthatóságot. Emellett a nemzeti intézkedések nem
vezethetnek a belső piac szétaprózódásához. Nagy hangsúlyt kell fektetni azokra
az infrastrukturális beruházásokra, különösen a hálózatok tekintetében, amelyek
elmélyítik az uniós piaci integrációt és biztosítják a fenntarthatóságot, a
versenyképességet és az ellátás biztonságát. A 2030-ra szóló szakpolitikai keretnek ezért
megfelelő egyensúlyt kell teremtenie az uniós szintű, konkrét végrehajtási
intézkedések és a tagállamok azzal kapcsolatos rugalmassága között, hogy a
nemzeti körülményeknek leginkább megfelelő módon érjék el a kitűzött célokat,
miközben biztosítják a belső piaci összhangot. Az uniós szintű eszközök és a
tagállami célok /nemzeti eszközök közötti megközelítések jelenlegi egyensúlyát
részletesebben meg kell vizsgálni, felmérve többek között a fosszilis
tüzelőanyagok támogatásának hatásait. Az erőfeszítések megoszlására ezúttal is
tekintettel kell lenni. A szabályozási eszközökön túl az EU az
éghajlat-változás és a fenntartható energiaforrások vonatkozásában jelentős
pénzügyi támogatást is biztosít, mindenekelőtt a kohéziós politika, az uniós
kutatási programok, az elkövetkezőkben pedig az Európai Hálózatfinanszírozási
Eszköz révén is. A 2014–2020 közötti időszakban az uniós ráfordítások legalább 20%-át
az éghajlat-változással összefüggő cselekvési célkitűzések teszik majd ki,
ezért is fontos, hogy a megfelelő eszközök alkalmazásán keresztül biztosítani
lehessen ezek hozzájárulását az energiabiztonsághoz, valamint az alacsony
szén-dioxid-kibocsátású, forráshatékony és az éghajlatváltozáshoz alkalmazkodó,
Európa versenyképességét fokozó, több és környezetbarátabb munkahelyet teremtő
gazdaság felépítéséhez[8]. Fel kell mérni a nemzetközi egységekhez való
jövőbeli, a 2020 utáni időszakra jellemző hozzáférést. A nemzetközi egységek
felhasználása csökkentheti a költségeket, de növeli a bizonytalanságot azzal
kapcsolatban, hogy az adott tagállam számára milyen nemzeti szintű
követelményeket állapítottak meg, ráadásul hozzájárult a kibocsátáskereskedelmi
rendszer egységeinek feleslegéhez is. Az uniós gazdasági ágazatok és a
kormányok a tiszta fejlesztési mechanizmuson keresztül támogatták a versenyző
ágazatokat, különösen az olyan feltörekvő gazdaságokban, mint Kína, India és
Brazília. A projektalapú ellentételezésektől a kibocsátáskereskedelem és más
piaci mechanizmusok felé történő elmozdulás révén megfelelőbben figyelembe
vehetők a tagállamok éghajlat-változási fellépéssel összefüggő eltérő
kapacitásai, és hatékonyabban elő lehet segíteni a széleskörű nemzetközi
részvétellel megvalósuló, globálisabb szén-dioxid-piac kialakítását. Az olyan ágazatokban, mint a hajózás és a légi
közlekedés, a szakpolitikai erőfeszítések közé tartozik a globális
kibocsátáscsökkentést célzó, világszerte elfogadott előírások és szakpolitikák
előmozdítása iránti összehangolt fellépés. Ennek első állomásaként 2013-ban
hatályba lépett a Nemzetközi Tengerészeti Szervezet által elfogadott
energiahatékonysági tervezési mutató, amely várhatóan lassítja az üvegházhatású
gázoknak a globális hajózási ágazatból származó kibocsátásának ütemét. 3.3. Az uniós gazdaság
versenyképességének növelése Az uniós energiapolitika egyik alapvető
célkitűzése annak biztosítása, hogy az energiarendszer – a versenyképes
belföldi és nemzetközi energiapiacokról és a nemzetközileg versenyképes, a
végső fogyasztó számára megfizethető energiát jelentő árakról gondoskodva –
hozzájáruljon az uniós gazdaság versenyképességéhez. Ez különösen fontos a
hátrányos helyzetű háztartások és a nemzetközi versenynek kitett olyan
gazdasági ágazatok számára, amelyek esetében az energia a termelés egyik
lényeges tényezője. Mivel az energiarendszer átalakítása során a villamos
energia szerepe a várakozások szerint még jelentősebbé válik, a 2030-ra
vonatkozó szempontokat figyelembe véve a villamosenergia-költségek különösen
lényegesek. Az energia- és éghajlat-változási politikák az
alacsony szén-dioxid-kibocsátású gazdaságban a kereslet és a növekedés
motorjaivá válhatnak. Az EU élen jár a tiszta és fokozottan energiahatékony
technológiák, termékek, szolgáltatások és a környezetbarát technológiák terén,
melyek együttesen 2020-ig várhatóan mintegy 5 millió munkahelyet teremtenek[9]. Ráadásul e szakpolitikák nagy
része hozzájárul a légszennyezés csökkentéséhez és az egészségügyi helyzet
javuláshoz. Ugyanakkor a szakpolitikákat kritika is érte azzal kapcsolatban,
hogy negatív hatást gyakorolnak az energiaárakra, az energiának a hátrányos
helyzetű háztartások számára való megfizethetőségére, valamint az
energiaintenzív ágazatok versenyképességére, jóllehet csökkentik az ágazat
energiaáraknak való kiszolgáltatottságát, és javítják annak ellenálló
képességét az energiaárak emelkedése idején. Míg a nagykereskedelmi energiaárak csak
korlátozott mértékben nőttek az EU-ban, a tények azt mutatják, hogy a villamos
energia végfelhasználói ára az elmúlt évtizedben reálértékben jelentősebb
mértékben emelkedett számos vállalkozás és háztartás számára. A 2050-ig szóló
energiaügyi ütemterv szerint e tendencia a jövőben is folytatódik. A nemzetközi
piacokon történt fejlemények és a nem hagyományos szénhidrogének kiaknázásának
hatására még nagyobb lesz a különbség az uniós árak és olyan más jelentős ipari
gazdaságok (például az Amerikai Egyesült Államok) árai között, ahol a palagáz
mint energiaforrás kihasználása egyre fokozódik. 2012-ben az ipar számára
felszámított gázárak négyszer olyan magasak voltak az EU-ban, mint az Egyesült
Államokban[10]. Egyértelmű, hogy e tendenciát az uniós éghajlat-változási és
energiapolitikán kívül számos más tényező okozza, és hogy az EU
nagykereskedelmi energiaárait nagyrészt továbbra is a fosszilis tüzelőanyagok
ára határozza meg. A tarifákra, díjakra és adókra vonatkozó tagállami döntések
szintén jelentős hatást gyakorolnak a végfelhasználói árakra. E tényezőket az
új szakpolitikák kialakítása során figyelembe kell venni. A nemzeti energiaköltségeket
meghatározó különböző tényezőket, beleértve az adózást, differenciáltan kell
vizsgálni, mivel a teljes energiatermelésre gyakorolt hatásuk a jelek szerint
nagymértékben eltér egymástól. Ebben az összefüggésben számos kérdést meg kell
vizsgálni. Először is a belső piaci jogszabályok
maradéktalan végrehajtása alapvetően fontos annak érdekében, hogy ellenőrzést
lehessen gyakorolni az árak alakulására, mind a piaci verseny fokozása, mind
pedig az energetikai infrastruktúra (az üzemi és kereskedelmi szabályzatokon
keresztüli) hatékonyabb igénybevétele által. Másodsorban pedig lehetővé kell tenni a saját
olaj- és földgázkészlet jövőbeli – hagyományos és nem hagyományos módon történő
–, környezetbarát kiaknázását, mivel ez hozzájárulhat az EU energiaárainak
csökkentéséhez és az importfüggőség mérsékléséhez. Harmadszor az energiaellátási útvonalak
diverzifikálódása fokozhatja az energiapiaci versenyt, az energiahatékonysági
beruházások révén pedig jelentős hosszú távú megtakarítás érhető el. A
megújulóenergia-termelés további alkalmazásának a hálózatkezelés javítása, a
költségek csökkenése, hatékonyabban teljesítő technológiák és az innováció
folyamatos támogatása mellett kell megvalósulnia. Negyedszer pedig olyan aggályok merültek fel,
hogy az EU-nak az éghajlat-változással szembeni fellépés iránti
elkötelezettségét más országok nem követik, ami hatással van a
versenyképességre. Ugyanakkor az Uniónak az üvegházhatású gázok kibocsátásának 2020-ig
megvalósítandó 20%-os csökkentése melletti kötelezettségvállalása hozzájárult a
2009. évi koppenhágai klímakonferencia óta tett előrelépésekhez. Több mint 90
ország fogadott el – különböző szintű ambíciót tükröző –
kötelezettségvállalást. A nemzetközi közösség támogatja azt a célkitűzést is,
hogy a globális felmelegedés ne haladja meg a 2°C-ot. Több ország is
jogszabályokat hajt végre vagy dolgoz ki saját kibocsátáskereskedelmi
rendszeréhez (Svájc, Ausztrália, Új-Zéland, Dél-Korea, Kína és az Amerikai
Egyesült Államok több állama). E fejlemények ellenére az EU felajánlásának
hatására, amely az üvegházhatású gázok kibocsátásának feltételekhez kötött, 30%-os
csökkentését irányozta elő, mások nem vállaltak olyan kötelezettséget vagy nem
tettek olyan lépéseket, amelyek biztosítanák, hogy az összesített erőfeszítések
2020-ra összhangban legyenek a 2°C-ra vonatkozó célkitűzéssel. Ezért alapvetően
fontos a harmadik országokkal folytatott együttműködés elmélyítése és az, hogy
a Durban Platform révén 2015-re megállapodás jöjjön létre a 2020-at követő
időszak vonatkozásában. Ez annál is fontosabb, mert az EU az üvegházhatású
gázok globális kibocsátásának mindössze 11%-áért felelős, ez a részarány pedig
csökken, tehát tényleges nemzetközi fellépés szükséges az éghajlat-változás
kezelése érdekében[11]. Ötödször, a légi és tengeri közlekedés
tekintetében fokozott uniós erőfeszítések irányulnak arra, hogy az érintett
nemzetközi fórumokon megtörténjen az előrelépés a globális részvétel és az
egyenlő versenyfeltételek biztosításának irányába. Hatodszor pedig egyértelmű, hogy a magasabb
ETS-árak és azok a szakpolitikák, amelyek a megújuló energiaforrások termelési
kapacitását a támogatás vagy a piacra juttatás érdekében nyújtott kedvezményes
elbánás révén szándékoznak bővíteni, növelhetik a villamosenergia-árakat.
Ugyanakkor az ETS egyenlő feltételeket teremt az EU-ban, és minimálisra
csökkenti az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentésével járó költségeket
azokban az ágazatokban, amelyekre a hatóköre kiterjed. Az ETS rendszerbe
emellett olyan intézkedések is tartoznak, amelyek az energiaintenzív, a
kibocsátásáthelyezés kockázatának kitett ágazatok versenyképességére gyakorolt
hatásokat kívánják mérsékelni. Ezek az intézkedések 2020-ig is folytatódnak.
Tekintettel az ipari ágazatokban felhalmozódott ingyenes kibocsátási egységekre
és az olcsó nemzetközi egységekhez való könnyű hozzáférésre, valószínű, hogy az
ezekre az ágazatokra gyakorolt hatás legalább 2020-ig szerény lesz. Az ETS-hez
kapcsolódó állami támogatási szabályok lehetővé teszik, hogy a tagállamok 2013-tól
kompenzációt nyújtsanak a közvetett ETS-költségek egy részére a
villamosenergiát legintenzívebben felhasználó ágazatokban. A környezetvédelmi
állami támogatásokra vonatkozó szabályok emellett jelenleg az energiával
összefüggő adók alóli célzott mentességeket tesznek lehetővé az ipari ágazat
számára. A 2030-ra vonatkozó keret kapcsán mérlegelni kell, hogy e gyakorlatot
érdemes-e folytatni, és ha igen, miként. Végezetül a 2030-ra szóló keret tervezése
során figyelembe kell venni, hogy az ETS-sel összefüggő jövedelem felhasználható-e
az ágazatok innovációt előmozdító további támogatására. Ez a lehetőség jelenleg
úgy valósul meg, hogy a tagállamok az állami támogatás által lehetővé tett
keretek között felhasználják az aukciós bevételekből származó jövedelmeket,
jóllehet a jelenlegi keret – a megújuló energiára, valamint a
szén-dioxid-leválasztási és -tárolási projektekre korlátozódó – NER300 eszköz
formájában előirányozza az innovatív uniós finanszírozást. 3.4. A tagállamok kapacitási
különbségeinek elismerése A tagállamok között nagy különbségek
mutatkoznak a viszonylagos jólét, az ipari szerkezet, az energia-összetétel, az
épületállomány, a szén-dioxid- és energiaintenzitás, a kiaknázható megújuló
energiaforrások és a társadalom szerkezete terén. Az egyedi fogyasztói csoportok
beruházási és alkalmazkodási kapacitása is eltérő. E különbségeket a 2030-ra
szóló szakpolitikai keret kialakítása során figyelembe kell venni. Az
éghajlat-változás és az energia tekintetében meghatározott célok minden egyes
tagállamra és polgárra máshogy gyakorolnak hatást; az új keret megalkotása
során mérlegelni kell a hatékony együttműködést elősegítő, a szükséges
erőfeszítések méltányos megosztását lehetővé tevő opciókat. A jelenlegi energia- és éghajlat-változási
politikai keret azáltal tükrözi a tagállamok eltérő kapacitásait, hogy az uniós
éghajlat- és energiapolitikai célkitűzések megvalósításában vállalt
erőfeszítéseket megosztja a tagállamok között: az alacsonyabb jövedelmű
tagállamokra kisebb teher hárul. Az aukciókból származó jövedelmeket részben
szintén újra elosztják a költségek különbségeinek kompenzációja érdekében.A
megújuló energiaforrásokról szóló irányelv együttműködési mechanizmusokat ír
elő, amelyek lehetővé teszik, hogy az egyik tagállamban előállított megújuló
energiát beszámítsák egy másik tagállam célértékeibe. Annak ellenére azonban,
hogy e lehetőség mindkét fél számára potenciális előnyökkel jár, egyelőre csak
Svédország és Norvégia vették azt igénybe. A tagállami sajátosságokra
tekintettel az energiahatékonysági irányelv rugalmassági eszközkészletet kínál
a tagállamok számára az éves 1,5%-os megtakarítási célértékek vonatkozásában,
beleértve az 1,5%-os célérték fokozatos bevezetését, az ETS hatókörébe tartozó
ágazat figyelmen kívül hagyását, az energiaátalakító és -elosztó ágazat
beszámítását, valamint a korai intézkedések elismerését. E rugalmassági
mechanizmusok halmozottan is alkalmazhatók, de igénybevételük nem csorbíthatja
az irányelv által előírt átfogó energiamegtakarítást. Meg kell vizsgálni, hogy a 2030-ra szóló keret
számára célszerű-e fenntartani ehhez hasonló kapacitásmegosztási eszközöket,
vagy – a jövőbeli célkitűzések és intézkedések ambiciózusságának szintjétől és
jellegétől függően – inkább alternatív megközelítésekre van szükség. Habár
elképzelhető, hogy a belső energiapiac célkitűzéseivel ellentétesek, de a
tagállamonkénti differenciált célok fokozhatják a méltányosságot, ugyanakkor
növelhetik a célkitűzések megvalósításának átfogó költségeit is, ha nem társul
hozzájuk megfelelő rugalmasság, például kereskedelmi mechanizmusok formájában.
A 2030-ra szóló keret létrehozásakor meg kell fontolni, hogy megvan-e a
megfelelő rugalmasság a tagállamok között, amely lehetővé teszi a differenciált
célkitűzések költséghatékony elérését. Ebben az összefüggésben azt is figyelembe
kell venni, hogy azon tagállamok gazdasági kapacitása, amelyekben a
beruházásokra a leginkább szükség van, továbbá ahol a legtöbb lehetőség áll
rendelkezésre az üvegházhatású gázok kibocsátásának költséghatékony
csökkentésére, a megújuló energia fejlesztésére, az energiahatékonysági
fejlesztésekre stb., gyakran nem elegendő ahhoz, hogy kihasználják az
ismertetett előnyöket. Ráadásul e tagállamok némelyike nehézségekkel küzd az
ipari folyamatok és az energiafelhasználás terén megvalósítható, a foglalkoztatásra
és a belső energiaforrások kiaknázására potenciálisan hatást gyakorló
változtatások véghezviteléhez szükséges támogatás elnyerésében. A beruházási
célú finanszírozáshoz – függetlenül attól, hogy közvetlen vagy intelligens
finanszírozásról van-e szó – való hozzáférés már most is az uniós szakpolitikák
eszközkészletéhez tartozik[12],
de a 2030-ra szóló keretre tekintettel ennek megerősítésére lehet szükség. Az
ilyen intézkedések hozzá tudnak járulni az erőfeszítések méltányos és
kiegyensúlyozott megosztásához, miközben elősegítik a közvélemény általi
elfogadást, és az érintett feleket bevonják a fenntartható, biztonságos és
versenyképes gazdaságra való átállás folyamatába. A tagállam-specifikus információkat, amelyek
az erőfeszítések méltányos megosztásáról szóló tárgyalások alapjául szolgálnak
majd, az új keret részeként kell elkészíteni és bemutatni, biztosítva, hogy
egyik tagállamra se nehezedjen indokolatlanul nagy teher. 4. Kérdések 4.1. Általános megjegyzések ·
Melyek azok, a 2020-ra vonatkozó keret és az uniós
energiarendszer működéséből levonható leglényegesebb tapasztalatok, amelyeket
érdemes figyelembe venni a 2030-ra szóló szakpolitikai keret megtervezése
során? 4.2. Célok ·
A 2030-ra kijelölt célok közül melyek tudnák a
leghatékonyabban ösztönözni az éghajlat- és energiapolitikai célkitűzéseket?
Milyen szinten (uniós, tagállami, ágazati) legyenek alkalmazandók és milyen
mértékben legyenek jogilag kötelezők? ·
Voltak-e következetlenségek a jelenlegi, 2020-ra
szóló célok meghatározásakor, és amennyiben igen, hogyan biztosítható
hatékonyabban a 2030-ra szóló potenciális célok egységessége? ·
Célszerű-e az alágazatokra – mint például
közlekedés, mezőgazdaság, ipar – célokat meghatározni, és ha igen, melyek
legyenek e célok? Például a közlekedés vonatkozásában szükséges-e meghatározni
megújuló energiaforrással összefüggő célokat, tekintettel a személygépjárművek
és a könnyű haszongépjárművek szén-dioxid-kibocsátásának csökkentésére
vonatkozó célokra? ·
A célok hogyan tükrözhetik hatékonyabban a
gazdasági életképességet és a technológiai érettség különböző fokait a 2030-ra
szóló keret esetében? ·
Hogyan mérhető a haladás az uniós energiapolitika
más aspektusai – például az ellátás biztonsága – tekintetében, amelyeknél nem
határozható meg kiemelt cél? 4.3. Eszközök ·
Kell-e más szakpolitikai eszközökön változtatni?
Ezek hogyan lépnek kölcsönhatásba egymással (beleértve az uniós és a tagállami
szint közötti kölcsönhatást)? ·
Hogyan lehet úgy megtervezni a leghatékonyabban az
uniós és tagállami szintű intézkedéseket, hogy optimalizálható legyen a
költséghatékonyság az éghajlat-változási és energiapolitikai célkitűzések
teljesítése tekintetében? ·
Hogy kerülhető el legeredményesebben a belső
energiapiac szétaprózottsága, különösen a beruházás ösztönzésének és
mozgósításának szükségességére tekintettel? ·
Milyen intézkedések tervezhetők annak érdekében,
hogy a jövőbeli energiamegtakarítások költséghatékonyabbak legyenek? ·
Hogyan tudnák az uniós kutatási és innovációs
politikák a leghatékonyabban támogatni a 2030-ra szóló keret megvalósítását? 4.4. Versenyképesség és az ellátás
biztonsága ·
Az éghajlat- és energiapolitikák keretének mely
elemeit kell megerősíteni a munkahelyteremtés, a növekedés és a versenyképesség
hatékonyabb előmozdítása érdekében? ·
A jelenlegi keretben mi bizonyítja a
kibocsátásáthelyezést? Ezt a jelenséget mennyiségileg meg lehet-e határozni? A 2030-ra
szóló keret hogyan tudná kezelni ezt a problémát? ·
Az energiaköltségek megfigyelt tendenciáit mely
konkrét tényezők befolyásolják? Ezeket az EU milyen mértékben tudná befolyásolni?
·
Hogyan vehetők figyelembe azok a bizonytalanságok,
amelyek a más fejlett és gazdaságilag fontos fejlődő országok jelenleg zajló
nemzetközi tárgyalások során mutatott erőfeszítéseivel és
kötelezettségvállalásának mértékével kapcsolatban merülnek fel? ·
Hogyan erősíthető a szabályozási biztonság a
vállalkozások számára a változó körülményekhez (például a nemzetközi
éghajlat-változási tárgyalásokon elért haladáshoz és az energiapiaci
változásokhoz) való alkalmazkodást lehetővé tevő rugalmasság biztosítása
mellett? ·
Hogyan tudja az EU növelni a feldolgozóipar
innovációs kapacitását? Milyen szerepet játszhat a kibocsátási egységek árverés
útján történő értékesítéséből származó jövedelem? ·
Hogyan tudja az EU a leghatékonyabban kiaknázni
saját hagyományos és nem hagyományos energiaforrásait az EU-n belül, hogy
hozzájáruljon az energiaárak és az importfüggőség csökkenéséhez? ·
Hogyan tudja az EU a leghatékonyabban javítani az
energiaellátás biztonságát belsőleg (például a szükséges összekapcsolások
fejlesztésével), szavatolva a belső energiapiac teljes körű és hatékony
működését, illetve külsőleg az energiaellátási útvonalok diverzifikációjával? 4.5. Kapacitási és elosztási
szempontok ·
Hogyan tudná az új keret biztosítani az
erőfeszítések méltányos megosztását a tagállamok között? Milyen konkrét lépések
tehetők az éghajlat-változási és energiapolitikai intézkedések végrehajtása
terén meglévő, eltérő tagállami kapacitások figyelembe vétele érdekében? ·
Milyen mechanizmusok tervezhetők az együttműködés
előmozdítása, valamint az erőfeszítések tagállamok közötti méltányos
megosztásának elősegítése érdekében, az új éghajlat-változási és
energiapolitikai célkitűzések leghatékonyabb megvalósítása mellett? ·
Szükség van-e új finanszírozási eszközökre vagy
intézkedésekre a 2030-ra vonatkozó új keret alátámasztására? 5. A konzultációra adot
válaszok benyújtása A konzultáció július 2-én zárul. További
részletekért, valamint ha részt kíván venni a nyilvános konzultációban,
látogasson el az alábbi weboldalra: http://ec.europa.eu/energy/consultations/20130702_green_paper_2030_en.htm
MELLÉKLET Háttér-információk
az energiával és éghajlattal kapcsolatos kérdésekhez 1. Az éghajlatváltozásra és a megújuló
energiaforrásokra vonatkozó csomag kiemelt céljait végrehajtó jogi eszközök és
a megvalósítást előmozdító fő szakpolitikák (1)
2009/28/EK irányelv a megújuló energiaforrásból
előállított energia támogatásáról és a 20 %-os cél tagállamonkénti megállapításáról (2)
Az EU kibocsátáskereskedelmi rendszerét kibocsátási
határértékek megállapításával és a vállalatoknak juttatott kibocsátási egységek
kiosztásának harmonizációjával felülvizsgáló 2009/29/EK irányelv által
módosított 2003/87/EK irányelv (3)
A 406/2009/EK határozat (vállaláselosztási
határozat), amely meghatározta az ETS-ben nem szereplő ágazatokban az egyes
tagállamokra jutó ÜHG-csökkentési céladatokat (4)
443/2009/EK rendelet (szén-dioxid és
személygépkocsik) az új személygépkocsikra vonatkozó szén-dioxid-kibocsátási
előírásokról (5)
510/2011/EU rendelet az új könnyű
haszongépjárművekre vonatkozó kibocsátási követelményeknek a könnyű
haszongépjárművek CO2-kibocsátásának csökkentésére irányuló uniós
integrált megközelítés keretében történő meghatározásáról (6)
2009/30/EK irányelv (az üzemanyag-minőségről szóló
irányelv) az üzemanyagok életciklusa alatti szén-dioxid-tartalmának
csökkentéséről (7)
A 2009/31/EK irányelv, amely létrehozta a
szén-dioxid-leválasztás és -tárolás keretét (8)
A 2012/27/EU rendelet az energiahatékonyságról,
amely meghatározza a tagállami szinten szükséges fellépéseket (9)
2010/31/EK irányelv az épületek
energiahatékonyságáról (10)
2009/125/EK irányelv az energiával kapcsolatos
termékek környezetbarát tervezéséről, beleértve a szabványokat (11)
2006/842/EK rendelet a fluortartalmú üvegházhatású
gázokról és a 2006/40/EK irányelv a mobil légkondicionáló rendszerek
fluortartalmú üvegházhatású gázokból eredő kibocsátásáról (12)
99/31/EK irányelv a hulladéklerakó-helyek
felhasználásának fokozatos megszüntetéséről és a CH4-kibocsátások
csökkentéséről (13)
Az 1991/676/EGK irányelv a nitrátokról, amely
hozzájárul az N2O-kibocsátás csökkentéséhez (14)
2009/33/EK irányelv a tiszta és energiahatékony
közúti járművek használatának előmozdításáról (15)
2003/96/EK irányelv az energiatermékek és a
villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről (16)
1222/2009/EK rendelet a gumiabroncsok
üzemanyag-hatékonyság és más lényeges paraméterek tekintetében történő
címkézéséről (17)
az Európai Parlament és a Tanács 1222/2009/EK
rendeletét módosító 228/2011/EU rendelet a C1 típusú gumiabroncsok
nedvestapadási vizsgálati módszerének tekintetében történő módosításáról (18)
az 1222/2009/EK európai parlamenti és tanácsi
rendeletet módosító 1235/2011/EU rendelet a gumiabroncsok nedves tapadási
osztályai, a gördülési ellenállás mérése és a hitelesítési eljárás tekintetében
történő módosításáról (19)
2009. július 13-i 714/2009/EK rendelet a villamos
energia határokon keresztül történő kereskedelme esetén alkalmazandó hálózati
hozzáférési feltételekről és az 1228/2003/EK rendelet hatályon kívül
helyezéséről (20)
2009. július 13-i 715/2009/EK rendelet a
földgázszállító hálózatokhoz való hozzáférés feltételeiről és az 1775/2005/EK
rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló (21)
Az üvegházhatású gázoknak a földhasználatból, a
földhasználat-megváltoztatásból és az erdőgazdálkodási tevékenységekből eredő
kibocsátására és abszorpciójára vonatkozó elszámolási szabályokról és
cselekvési tervekről szóló határozat 2. A legfontosabb referenciadokumentumok Az alacsony szén-dioxid-kibocsátású,
versenyképes gazdaság 2050-ig történő megvalósításának ütemterve http://ec.europa.eu/clima/policies/roadmap/index_en.htm 2050-ig szóló
energiaügyi ütemterv http://ec.europa.eu/energy/energy2020/roadmap/index_en.htm Fehér könyv: Útiterv az egységes európai
közlekedési térség megvalósításához – Úton egy versenyképes és
erőforrás-hatékony közlekedési rendszer felé http://ec.europa.eu/transport/themes/strategies/2011_white_paper_en.htm Az erőforrás-hatékony Európa
megvalósításának ütemterve http://ec.europa.eu/environment/resource_efficiency/about/roadmap/index_en.htm
Az európai szén-dioxid-piac szerkezeti
reformja: az európai szén-dioxid-piac helyzetéről közzétett első jelentés http://ec.europa.eu/clima/policies/ets/reform/index_en.htm A belső energiapiac működőképessé tételéről http://ec.europa.eu/energy/gas_electricity/internal_market_en.htm Megújuló energia: az európai energiapiac
egyik meghatározó tényezője http://ec.europa.eu/energy/renewables/communication_2012_en.htm
Az Európai Parlament állásfoglalása az
alacsony szén-dioxid-kibocsátású, versenyképes gazdaság 2050-ig történő
megvalósításának ütemtervéről http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?type=TA&reference=P7-TA-2012-0086&language=EN&ring=A7-2012-0033
Az Európai Parlament állásfoglalása az
„Útiterv az egységes európai közlekedési térség megvalósításához” c. fehér
könyvről http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?type=TA&reference=P7-TA-2011-0584&language=EN&ring=A7-2011-0425
Az Európai Parlament állásfoglalása a 2050-ig
szóló energiaügyi ütemtervről http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?type=TA&reference=P7-TA-2013-0088&language=EN&ring=A7-2013-0035 [1] Az Európai Parlament állásfoglalásaira és az
ütemtervekre vonatkozó linkek a mellékletben, a legfontosabb
referenciadokumentumokról szóló szakaszban találhatók. [2] COM(2011) 169 végleges. [3] COM(2010) 639 végleges. [4] Jelentés: Az európai szén-dioxid-piac helyzete 2012-ben
(COM(2012) 652). A jelentés áttekinti, hogy milyen lehetőségek állnak
rendelkezésre az ETS kibocsátásiegység-többletének kezelésére, beleértve az ETS
által lefedett ágazatok bővítését. [5] Közlemény: Megújuló energia: az európai energiapiac
egyik meghatározó tényezője, COM(2012) 271. [6] A közlekedésről szóló fehér könyvben szereplő
intézkedések végrehajtása, a környezettudatos tervezésre vonatkozó további
intézkedések, az intelligens fogyasztásmérés bevezetése és az intelligens
hálózatok alkalmazása (valamint a kereslet ezekből fakadó visszajelzései)
hozzájárulhatnak a kitűzött cél és a tényleges eredmények közötti szakadék
áthidalásához. [7] A közérdekű projektekként meghatározott projektek
esetében a rendelet intézkedéseket ír elő az engedélyező eljárások felgyorsítása
érdekében, többek között maximális határidők bevezetésén és a környezeti
értékelő eljárások egyszerűsítésén keresztül. A rendelet emellett a
szabályozási rendelkezések erősítésével jobb ösztönzőket biztosít a beruházók
számára, és meghatározza a javasolt Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz
keretében nyújtott uniós finanszírozási támogatás feltételeit. [8] Az Európa Tanács által 2013. február 7–8-i, a többéves
pénzügyi keretre vonatkozó ülésén elhatározottaknak megfelelően. [9] Közlemény: Út a munkahelyteremtő fellendülés felé (COM(2012)
173 final). [10] A Nemzetközi Energia Ügynökség adatai szerint 2005 és 2012
között Európában (OECD-országok) az ipari villamosenergia-árak reálértéke
átlagosan 38%-kal nőtt, míg az Egyesült Államokban 4%-kal csökkent. A háztartások
esetében 2005 és 2012 között Európában a villamosenergia-árak reálértéke
átlagosan 21,8%-kal emelkedett, míg az Egyesült Államokban mindössze 8,4%-kal.
Nemzetközi Energia Ügynökség, Energy Prices & Taxes¸4th Quarter 2012
(Energiaárak és adózás, 2012. 4. negyedév). [11] Az éghajlatváltozás elleni fellépésre vonatkozó új
globális megállapodás esélyeivel A 2015. évi nemzetközi éghajlat-változási
megállapodás: a nemzetközi éghajlat-változási politika alakítása 2020 után
c. konzultatív közlemény foglalkozik. [12] Például a 2014–2020 közötti időszakra javasolt Európai
Regionális Fejlesztési Alap és Európai Hálózatfinanszírozási Eszköz.