EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52015DC0120
COMMUNICATION FROM THE COMMISSION TO THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL The Water Framework Directive and the Floods Directive: Actions towards the 'good status' of EU water and to reduce flood risks
KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE Veepoliitika raamdirektiiv ja üleujutuste direktiiv: meetmed ELi vee hea seisundi saavutamiseks ja üleujutusriski vähendamiseks
KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE Veepoliitika raamdirektiiv ja üleujutuste direktiiv: meetmed ELi vee hea seisundi saavutamiseks ja üleujutusriski vähendamiseks
COM/2015/120 final
KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE Veepoliitika raamdirektiiv ja üleujutuste direktiiv: meetmed ELi vee hea seisundi saavutamiseks ja üleujutusriski vähendamiseks /* COM/2015/0120 final */
1.
Sissejuhatus 2000. aasta veepoliitika
raamdirektiivi[1]
rakendamiseks peavad liikmesriigid võtma kulutõhusaid meetmeid läbipaistval ja
kaasaval viisil. Liikmesriigid peavad tegema kõnealustest meetmetest (mis
sisalduvad nende meetmeprogrammides) kokkuvõtte oma veemajanduskavades, mida
ajakohastatakse iga kuue aasta tagant. 2012. aastal avaldas komisjon sel ajal
kättesaadavate veemajanduskavade kohta hinnangu[2]. Veepoliitika raamdirektiiviga
nõutav tõhus veemajandus aitab liikmesriikidel valmis olla äärmuslikeks
ilmastikunähtusteks, mida esineb kliimamuutuste tõttu üha sagedamini ja mis
tekitavad suurt kahju[3].
Veepoliitika raamdirektiivi täiendamiseks võeti 2007. aastal vastu üleujutuste
direktiiv, milles nõutakse, et liikmesriigid peavad hindama ja kaardistama
üleujutusriske ja -ohte ning juhtima neid üleujutusriski maandamise kavade[4] kehtestamise abil. Mõlema direktiivi
rakendamisel on saabunud murdepunkt. Käesolevas teatises esitatakse siiani
tehtud edusammude hinnang, võttes arvesse, et direktiivid on seotud ja neid
tuleks rakendada koordineeritult. Hinnangu aluseks on esimesed aruanded nende
erimeetmete kohta, mida liikmesriigid võtsid oma veemajanduskavades kirjeldatud
meetmete rakendamiseks. See põhineb 2012. aastal kättesaadavaid
veemajanduskavasid käsitleval komisjoni hinnangul[5] ja vastab veepoliitika raamdirektiivi
artikli 18 lõikes 4 sätestatud nõuetele, mille kohaselt peab komisjon avaldama
2015. aastal liikmesriikide meetmeprogrammide rakendamist käsitleva
vahearuande. Käesoleva dokumendi lõpus
esitatud soovituste aluseks on komisjoni hinnang liikmesriikide
meetmeprogrammidele ja nende esialgsetele üleujutusriski hindamistele.
Kõnealused soovitused esitatakse, pidades silmas teisi veemajanduskavasid ja
esimesi üleujutusriski maandamise kavasid, mille liikmesriigid peavad vastu
võtma 2015. aasta lõpuks ja mille üle peetakse praegu avalikke konsultatsioone. Käesolevale teatisele on
lisatud seitse komisjoni talituste töödokumenti. Kaks nendest sisaldavad
üksikasjalikumat ülevaadet veepoliitika raamdirektiivi ja üleujutuste
direktiivi rakendamisel tänaseks tehtud edusammudest[6]. Viis ülejäänut sisaldavad Belgia, Kreeka,
Hispaania, Portugali ja Horvaatia veemajanduskavasid,[7] mis ei olnud 2012. aastal veel vastu võetud. 2.
ELi veepoliitika võimaluste ärakasutamine Veepoliitika raamdirektiiv ja
muud veealased direktiivid[8] on
aidanud kaasa ELi veekaitse parandamisele. Üldiselt võivad Euroopa kodanikud
julgelt juua kraanivett ja ujuda tuhandetes ELi jõgedes, järvedes ja
rannikupiirkondades. Asulate, tööstuslikest ja põllumajanduslikest
saasteallikatest pärit reostus on reguleeritud õigusaktidega. ELi mageveepoliitika 2012.
aasta toimivuskontroll[9]
kinnitas, et kehtivas veepoliitika raamistikus käsitletakse Euroopa
mageveekogude probleeme. Aastakümneid kestnud olukorra halvenemisest ja
jätkuvast ebatõhusast juhtimisest tulenevalt on siiski veel pikk tee minna,
enne kui kogu ELi magevee kvaliteet on piisavalt hea: 2012. aasta komisjoni
dokumendis „Euroopa veevarude kaitsmise kava”[10]
leiti, et ligikaudu pool ELi pinnaveest ei jõua 2015. aastal tõenäoliselt
heasse ökoloogilisse seisundisse. Lisaks esines pinnavee keemilise seisundi
seirel nii märkimisväärseid erinevusi, et 2012. aastal oli rohkem kui 40 %
veekogude seisund teadmata ja võrdlusalust ei olnud võimalik kehtestada.
Põhjavee olukord näib veidi parem, kuid mõnes valgalapiirkonnas on jätkuvalt
suured probleemid[11]. Komisjon märkis oma vastuses
esimesele vett inimõigusena käsitlevale Euroopa kodanikualgatusele,[12] et tõhustab veealaste õigusaktide
rakendamist, tuginedes seitsmendas keskkonnaalases tegevusprogrammis ja
veevarude kaitsmise kavas esitatud kohustustele. Veevarude kaitsmise kavas
esitati rida rakendusvahendeid, mis on võetud kasutusele veepoliitika
raamdirektiivi ühise rakendusstrateegia 2013.–2015. aasta tööprogrammis[13]. Lisaks on komisjon alates 2012. aastast
tugevdanud dialoogi liikmesriikidega ja korraldanud nendega ulatuslikke
kahepoolseid kohtumisi, et arutada komisjoni hinnangut nende
veemajanduskavadele ja leppida kokku rakendamise tõhustamist käsitlevates
erimeetmetes. Ühise rakendusstrateegia ja
kahepoolsete protsesside abil on liikmesriikide abistamiseks selgitatud
veepoliitika raamdirektiivi nõudeid, loodud uusi rakendusvahendeid ja pakutud
eelneval kogemusel põhinevaid uusi lahendusi. Kui liikmesriikidel õnnestub need
täielikult 2015. aasta ajakohastatud veemajanduskavasse integreerida ja neid
rakendada, ei tuleks enam nõuda täiendavaid täitemeetmeid[14]. Komisjon jätkab siiski selliste
prioriteetsetes valdkondades[15] aset
leidnud rikkumisjuhtude menetlemist, mille puhul eespool kirjeldatud meetmetega
ei ole suudetud rakendamist tõhustada. ELi veepoliitika on
võimaldanud ELil välja töötada dünaamilise, maailma juhtiva veesektori, kus
tegutseb 9 000 väikest ja keskmise suurusega ettevõtjat (VKE)[16] ja mis pakub ligikaudu 500 000
täistööajale taandatud töökohta[17].
Veepoliitika ei ole seega üksnes vastus keskkonnaga seotud hädavajadusele: see
on üks ELi alustaladest, mis võimaldab edendada rohelist ja sinist
majanduskasvu ja saavutada suurem ressursitõhusus. Näiteks
veemajandustehnoloogial on keskne roll ökoinnovatsioonis ja komisjon algatas
2012. aastal Euroopa veealase innovatsioonipartnerluse,[18] et hõlbustada selliste innovatiivsete
lahenduste väljatöötamist, mis võivad aidata kaasa majanduse säästvale elavdamisele
ja samas ka kliimamuutustega kohandumisele. 3.
Komisjoni hinnang veepoliitika raamdirektiivi
meetmeprogrammidele Meetmeprogrammid koosnevad
kohustuslikest põhimeetmetest, sealhulgas teatavad enne veepoliitika
raamdirektiivi vastu võetud direktiivide raames võetud meetmed ja meetmed, mis
on otseselt seotud veepoliitika raamdirektiiviga, nagu veevõtmine, heited,
hajureostus või veekogude füüsiline muutmine. Lisaks peavad liikmesriigid võtma
täiendavaid meetmeid juhul, kui see on vajalik keskkonnaalaste eesmärkide
saavutamiseks. Joonis
1. Lihtsustatud kirjeldus protsessist, millega teha kindlaks ja täita tühimik
praeguse olukorra ja vee head seisundit käsitleva 2015. aasta eesmärgi vahel Komisjoni hinnangust nähtub,
et paljud liikmesriigid on kavandanud oma meetmed selle põhjal, mis on juba
tehtud ja/või kavas ning mis on teostatav, võtmata arvesse veekogude praegust
olukorda ja veemajanduskavades esile toodud survetegureid, mis takistavad hea
seisundi saavutamist. Selle asemel, et kavandada kõige sobivamad ja
kulutõhusamad meetmed vee hea seisundi saavutamiseks ja tulemuste vahel
endiselt püsivate erinevuste kõrvaldamiseks, on paljud liikmesriigid sageli
hinnanud üksnes seda, millisel määral aitavad olemasolevad meetmed kaasa
veepoliitika raamdirektiivi keskkonnaalaste eesmärkide saavutamisele. Selle
tulemusena kohaldatakse erandeid liiga sageli ja ilma asjakohase põhjenduseta.
Enamikul juhtudel, kui kohaldatakse erandeid ja lükatakse edasi hea seisundi
saavutamine, ei ole selge, kas võetud meetmed aitavad kaasa direktiivi
eesmärgini jõudmisele. Veepoliitika raamdirektiivi
keskkonnaalased eesmärgid on kvantifitseeritud ja seotud täpse ajakavaga.
Paljude liikmesriikide võetud seisukoht, et liigutakse õiges suunas, mis
põhineb (suuresti) praeguse olukorra jätkumisel, ei ole ilmselgelt piisav
keskkonnaalaste eesmärkide saavutamiseks enamiku veekogude puhul. 3.1.
Põllumajanduse, tööstuse ja kodumajapidamiste
põhjustatud veereostus Veepoliitika raamdirektiivi
eesmärkide saavutamiseks vajalik reostuse vähendamine eeldab seda, et esmalt on
nõuetekohaselt rakendatud mitmed muud direktiivid ja määrused. See hõlmab
asulareovee puhastamise direktiivi, nitraadidirektiivi, pestitsiidide säästvat
kasutamist käsitlevat direktiivi ja tööstusheidete direktiivi, millel on
määrava tähtsusega roll punktallikast pärit reostuse ja hajureostusega
võitlemisel ning mida tuleks seega veemajanduskavades ja meetmeprogrammides
arvesse võtta. Põllumajandussektoris osutati nitraadidirektiivi[19]
käsitlevas viimases aruandes põhjavee nitraadireostuse teatavale vähenemisele,
rõhutades samas vajadust reostuse vähendamist ja vältimist hõlmavate
täiendavate meetmete järele. Seda kinnitab liikmesriikide esitatud
meetmeprogrammide analüüs. Vaatamata sellele, et 63 % valgalapiirkondadest
teatasid, et nitraadidirektiivi rakendamisest ei piisa hajureostuse piiramiseks
tasemeni, mis on vajalik veepoliitika raamdirektiivi eesmärkide saavutamiseks,
ei ole võetud vajalikke meetmeid olemasolevate puudujääkide kõrvaldamiseks.
Hajureostus mõjutab märkimisväärselt[20]
90 % valgalapiirkondadest, 50 % pinnaveekogumitest ja 33 %
põhjaveekogumitest kogu ELis. Peamine hajureostuse allikas on
põllumajandussektor. Vaatamata teatavatele edusammudele mineraalväetiste
kasutamise piiramisel,[21] on
endiselt palju puudujääke põhimeetmetes, mida liikmesriigid on võtnud selleks,
et tegeleda põllumajandusest lähtuva koormusega, muu hulgas puuduvad meetmed
fosfaadi- ja nitraadiheidete kontrollimiseks väljaspool nitraadidirektiivi
raames kehtestatud nitraaditundlikke alasid. Põllumajanduses võetud lisameetmed
on vabatahtlikud, hõlmates nõustamiskavasid ja ühise põllumajanduspoliitika
(ÜPP) põllumajanduse keskkonnameetmeid, nagu põllumajandustootmise
ekstensiivistamine ja mahepõllumajandus. Kodumajapidamiste puhul on asulareovee puhastamise direktiivi rakendamise muutnud
keeruliseks eelkõige finants- ja planeerimisküsimused, mis kaasnevad selliste
suuremahuliste taristuinvesteeringutega nagu kanalisatsioon ja puhastusseadmed.
Rakendamisel on tehtud edusamme EL 15 riikides,[22] kus mitu liikmesriiki on juba peaaegu kõik
nõuded täinud. Enamikul EL 13 riikidest hakkab ühinemislepingutega ettenähtud
üleminekuperiood läbi saama, kuid suurem osa riike on viimasel kümnendil tehtud
edusammudele vaatamata veel kaugel kõikide nõuete täitmisest. EL 15 riikide põhiprobleemid
on seotud kanalisatsiooni ja puhastusseadmete hooldamise ja uuendamisega, samas
kui uuematel liikmesriikidel tuleb jätkata minimaalselt nõutava taristu
rajamist. Linnapiirkondades on üks peamisi saasteallikaid kanalisatsiooni
ülevool,[23] mis nõuab
lähitulevikus märkimisväärseid investeeringuid kõikjal ELis. Nõuetele vastavuse
määra suurendamiseks paluti liikmesriikidel esitada 2014. aastal üksikasjalikud
rakenduskavad, mis sisaldaksid taristuinvesteeringute kava. Komisjon analüüsib
praegu kõnealuseid kavasid. Tööstustegevuse
põhjustatud reostus võib olla eriti märkimisväärne
teatavate saasteainete ja veekogude puhul. Tööstusheidete direktiivis on
sätestatud peamised viisid kõnealuse probleemi lahendamiseks, kehtestades
tööstuskäitiste käitajatele nõude kohaldada parimat võimalikku tehnikat
keskkonna kui terviku (st vee, õhu ja pinnase kvaliteet) kõrgetasemelise kaitse
tagamiseks. Pädevad riiklikud ametiasutused tagavad, et heite piirnormid
tööstusheite lubades on kooskõlas parima võimaliku tehnikaga ja asjakohaste
veega seotud eesmärkidega. Kuigi seda teataval määral ka tehakse, nähtub
meetmeprogrammidest, et seda ei tehta süstemaatiliselt või kui tehakse, siis ei
teavitata sellest[24]. Enamik liikmesriike on
hakanud läbi viima prioriteetsete ainete heite inventuuri, mida nõutakse
keskkonnakvaliteedi standardeid käsitleva direktiiviga. Heiteinventuure ning
surve ja mõju analüüse kasutatakse saasteallikate kindlaksmääramiseks. Selliste
veekogude osakaal, mida mõjutab punktallikast pärit reostus või hajureostus,
erineb liikmesriigiti suuresti. Enamik liikmesriike ei kvantifitseeri veel
inventuuri jaoks eri allikatest pärit hajureostust. Samuti erineb oluliselt
selliste saasteainete arv, mida liikmesriigid käsitavad riigitasandi
probleemina[25].
Seetõttu on enamik liikmesriikide meetmetest, mis on seotud keemilise
reostusega, liiga üldised, neil puuduvad kvantifitseeritud tulemused ja need ei
ole konkreetse aine ega allikaga seotud. 3.2.
Liiga suur veekasutus: liigne veevõtmine Kui veevõtmine ületab looduse
uuenemisvõimet, paneb see ELi pinna- ja põhjavee suure surve alla, seda eriti
seoses Vahemere ja Musta mere riikides toimuva niisutustegevusega, kuid ka
teiste ELi piirkondade linnastumise ja muu majandustegevuse tõttu. Liigne
veevõtmine mõjutab märkimisväärselt 10 % pinnaveekogumitest ja 20 %
põhjaveekogumitest. Kui intensiivse veekasutusega valgalapiirkondades toimub ka
liigne veevõtmine, on liikmesriikidel veepoliitika raamdirektiivi kohaselt
kohustus võtta meetmed, nt vaadata läbi load või tagada tõhusamalt nõuete
täitmine, mis taastavad säästva veevõtmise pikas perspektiivis. Esimestest
meetmeprogrammidest nähtus siiski, et probleemiga ei tegelda piisavalt;
asjaomaste veekogumite suhtes kohaldatakse sagedasti erandeid, mis ei ole
asjakohaselt põhjendatud. Esimestes veemajanduskavades
võis näha, et enamik liikmesriike ei ole käsitlenud looduse veevajadust, mida
nad on kohustatud veepoliitika raamdirektiivi eesmärkide saavutamiseks tegema.
Sageli käsitleti üksnes suveperioodidel säilitatavat minimaalset läbivoolu,
võtmata arvesse eri tegureid,[26] mis on
ökosüsteemide õitsengu ja neist täieliku kasu saamise seisukohast äärmiselt
olulised. See tähendab, et rakendatud meetmed ei taga paljude, liigsest
veevõtmisest või veevoolu reguleerimisest (nt niisutamise, hüdroelektrijaamade
käitamise, joogiveevaru tagamise või veeliikluse eesmärgil) mõjutatud
veekogumite hea seisundi saavutamist. Samal ajal on liikmesriigid aktiivselt
toetanud keskkonnahoidlikku läbivoolu käsitlevale ühisele seisukohale jõudmist
ja otsinud viise, kuidas nimetatud läbivoolu veepoliitika raamdirektiivi
rakendamisel paremini arvesse võtta. Selle tulemusena on koostatud juhend,
mille elluviimisega peaksid liikmesriigid algust tegema 2015. aastal[27]. Tänu veepoliitika raamdirektiivi ühisele
rakendusstrateegiale on olnud võimalik jagada häid tavasid sellise veebilansi
kasutamisel, mis hõlmab keskkonnavajadusi veevarude keskkonnahoidlikuks
jagamiseks,[28] ja
kaugseiretehnoloogia kasutamist kontrollide läbiviimisel ja ebaseadusliku
veevõtmise jälgimisel[29]. 3.3.
Veekogude voolu ja füüsilise kuju muutmine Veekogude voolu ja füüsilise
kuju (hüdromorfoloogia) muutmine on üks peamisi vee hea seisundi saavutamist
takistavaid tegureid, kuid üldiselt ei paku esimesed meetmeprogrammid probleemi
lahendamiseks piisavalt meetmeid. Sageli on muutusi põhjustanud halli taristu
rajamine, nt kuivenduskanalid, niisutus- või hüdroelektrijaamade käitamiseks
vajalikud tammid, paisud veeliikluse hõlbustamiseks, muldvallid või kraavid
kaitseks üleujutuste eest jne. Peaaegu kõikides veemajanduskavades on
kirjeldatud meetmeid olukorra heastamiseks, kuid need on enamasti väga üldised,
neid ei ole prioriseeritud ja meetmetel puudub selge seos olemasolevate
survetegurite või oodatava mõjuga. Lisaks ei ole osa liikmesriike välja
töötanud vee seisundi hindamise meetodeid, mis kajastaksid hüdromorfoloogilisi
muutusi, ja seetõttu ei ole nad võimelised probleemi piisavalt tõhusalt
lahendama. 4.
Seos üleujutuste direktiiviga On üldteada, et suur osa
Euroopast seisab kliimamuutuste tõttu silmitsi üha sagenevate üleujutustega.
2007. aastal loodi üleujutuste direktiiviga üleeuroopaline raamistik, et
toetada liikmesriike üleujutuste ohu kindlaks määramisel, hindamisel ja
käsitlemisel. Nagu riskijuhtimise puhul
tavapärane, rakendatakse üleujutuste direktiivi järkjärguliste tsüklitena. Iga
kuue aasta pikkuse tsükli lõpus koostatakse üleujutusriski maandamise kavad.
Esimesed kavad peaksid valmima 2015. aasta lõpuks ja peaksid olema
kooskõlastatud veepoliitika raamdirektiivis sätestatud veemajanduskavadega,[30] et kasutada ära vahendite vahelist
koostoimet. Looduslikku veesäilitamisvõimet käsitlevad meetmed[31] on näide meetmetest, millega on võimalik
samaaegselt saavutada veepoliitika raamdirektiivi ja üleujutuste direktiivi
eesmärke, tõhustades ja säilitades põhjaveekihi, pinnase ja ökosüsteemide
looduslikku vee säilitamisvõimet ja -mahtu. Meetmetega, nagu lammi jõega
taasühendamine, jõesängide uuesti looklevaks muutmine ja märgalade taastamine,
on võimalik vähendada või edasi lükata üleujutuste alamjooksule jõudmist, parandades
samas vee kvaliteeti ja kättesaadavust, säilitades elupaikasid ja suurendades
vastupidavust kliimamuutustele. Üleujutuste direktiiviga
kehtestatud esimesed sammud riskijuhtimisprotsessis olid esialgsete
üleujutusriski hinnangute koostamine 2011. aasta lõpuks ja võimaliku suure
üleujutusohuga alade kindlaksmääramine, mis võimaldas liikmesriikidel koondada
tegevus nendele piirkondadele, kus nimetatud risk on märkimisväärne. Esialgsed
hinnangud põhinesid suuresti kättesaadaval teabel varasemate suurte üleujutuste
kohta ja võimalike tulevaste suurte üleujutuste prognoosidel. Enamik liikmesriike on välja
töötanud uued esialgsed üleujutusriski hinnangud, samas kui osa liikmesriike
kasutab jätkuvalt olemasolevaid hinnanguid või uute ja olemasolevate kombinatsiooni.
Esitatud teabe põhjal on jõed kindlasti kõige levinumad üleujutuste allikad
ELis, sellele järgnevad vihma- ja mereveest põhjustatud üleujutused. Peamised
teatatud tagajärjed on majanduslikud, teisel kohal on mõju inimtervisele[32]. Suurte üleujutuste kindlaksmääramise
kriteeriumid ja nende mõju kvantifitseerimise meetodid on erinevad ning
teatavatel juhtudel mitte eriti üksikasjalikult kirjeldatud. Üksnes kolmandik liikmesriike
käsitles oma üleujutusriski hinnangutes konkreetsemalt pikaajalisi arengusuundi
(kliima- ja sotsiaal-majanduslikke muutusi). See on üllatav, sest viimastel
aastakümnetel on üleujutuskahjud Euroopas märgatavalt suurenenud, seda eelkõige
tulenevalt sotsiaal-majanduslikest teguritest, nagu üleujutusohuga piirkondade
kasvav jõukus, ja kliimamuutustest. Järgmine etapp üleujutuste
direktiiviga kehtestatud riskijuhtimisprotsessis oli üleujutusohu ja -riski
kaartide koostamine 2013. aasta lõpuks sellistele piirkondadele, mis on
kindlaks määratud kui võimaliku olulise üleujutusriskiga piirkonnad. Komisjon
hindab parajasti liikmesriikide esitatud teavet[33]. Eespool osutatud
puudujääkidele vaatamata võtavad kõik liikmesriigid esmakordselt samal ajal ja
samas raamistikus meetmeid üleujutusohust tulenevate sotsiaalsete, majanduslike
ja keskkonnakahjude vältimiseks või vähendamiseks. Ühtlasi on üleujutuste
direktiiv andnud neile stiimuli keskenduda lisaks kaitsemeetmetele ka
ennetustööle ja teavitustegevusele[34].
Üleujutusohu ja -riski kaartide põhjal peaksid otsustajad ja ametiasutused nüüd
võtma meetmeid, mille eesmärk on vähendada üleujutusriski nii vee kui ka
ühiskonna jaoks tõhusal ja jätkusuutlikul moel. 5.
Kuidas seda teha: investeerimisvõimalused ja
veehinna kujundamine tõhususe suurendamiseks On tõdetud, et veepoliitika
eesmärgid tuleks tõhusamalt rakendada ja laiemalt integreerida teistesse
poliitikavaldkondadesse, sealhulgas rahastamismeetmetesse, nagu ÜPP ja Euroopa
struktuuri- ja investeerimisfondid. Rahastamisperioodi 2007–2013 tulemustest
nähtub, et kui mõned erandid[35] välja
arvata, ei ole liikmesriigid täielikult ära kasutanud ELi rahastamisvõimalusi
veepoliitika raamdirektiivi kohaste eesmärkide[36]
saavutamiseks. Näiteks ei ole peaaegu kasutatud endise maaelu arengu määruse[37] artiklit 38, millele oleks võinud tugineda
veepoliitika raamdirektiivist tulenevate meetmete rahastamisel[38]. Asulareovee puhastite ehitamiseks ette
nähtud vahendeid ei ole mõnel juhul kasutusele võetud või on nende eraldamist
edasi lükatud, seda osaliselt asjakohase kava puudumise tõttu. Komisjon nõudis
2014. aastal, et liikmesriigid esitaksid rakenduskavad, mis sisaldavad
veepoliitika raamdirektiivi artikli 17 kohast üksikasjalikku investeeringukava,
ja hakkab hoolega jälgima nende rakendamist. Üldiselt ei kasutata
meetmeprogrammides alati ELi rahastamisvahendeid veemajanduskavades sätestatud
eesmärkide saavutamiseks. Meetmeprogrammidest selgub ka
tõsiasi, et vee tõhusat kasutamist ja veehinna läbipaistvat kujundamist
käsitlevaid stiimuleid ei rakendata kõikides liikmesriikides ega kõikides vett
tarbivates sektorites osaliselt veearvestite puudumise tõttu. Motiveeriva
hinnakujunduse rakendamiseks tuleks tarbimiseks ettenähtud kasutusviise
vaikimisi maksustada tegelikule tarbimisele tugineva mahu põhiselt. See eeldab
ulatuslikku mõõtmist, eelkõige põllumajandussektoris selliste valgalade
läheduses, kus vett kasutatakse peamiselt niisutamiseks. Vaatamata
märkimisväärsetele edusammudele, mida teatavad liikmesriigid on teinud vee
hinnakujunduspoliitika kohandamisel veepoliitika raamdirektiivi nõuetega, on
võetud vähe meetmeid keskkonna- ja ressursikulude katmise tagamiseks. Kulude,
sealhulgas keskkonna-, ressursi- ja taristukulude puudulik katmine ainult
suurendab järgmiste põlvkondade makstavat arvet piirkondades, kus veenappus on
väga suur ja veetaristu ei toimi. Veehinna nõuetekohase
kujundamise soodustamiseks sätestati ühissätete määruses[39] eeltingimused maaelu arendamise ja
ühtekuuluvusfondidele ligi pääsemiseks. Sellega seoses hindab komisjon
liikmesriikide veehinna kujundamise ja kulude katmise poliitilisi strateegiaid
ja nõuab puudulikes valdkondades tegevuskavasid. Nagu märgiti Euroopa Liidu
Kohtu hiljutises otsuses,[40]
kohaldatakse kulude katmist (hinnakujunduse või muude meetmete kaudu)
potentsiaalselt paljude vett mõjutavate veeteenuste suhtes. Kui liikmesriik
otsustab mitte kohaldada kulude katmist teatava veekasutuse suhtes, peab ta
selgitama, milliseid muid meetmeid on ta veepoliitika raamdirektiivi eesmärkide
saavutamise tagamiseks võtnud. 6.
Järeldused ja soovitused Järgmiste järelduste ja
soovitustega näidatakse, kuidas meetmeprogrammide abil võiks:
ühitada keskkonnaalaseid ja majanduslikke eesmärke,
võttes meetmeid, mis tagavad piisava koguse puhast vett nii looduse,
inimeste kui ka ettevõtete jaoks;
tagada ELi põllumajanduse ja vesiviljeluse
pikaajaline jätkusuutlikkus ja majanduslik elujõulisus;
toetada energiatootmist, säästva transpordi ja
turismi arendamist, aidates seega kaasa tõeliselt keskkonnasäästlikule
majanduskasvule ELis.
Meetmeprogrammidele on
vaja kindlat alust Liikmesriigid peavad
suurendama jõupingutusi, et nende meetmeprogrammid põhineksid vee ökosüsteemile
avalduva surve ja mõju ning vee seisundi usaldusväärsel hindamisel. Kui survet
käsitlev alushindamine on puudulik, põhineb kogu veemajanduskava valedel
alustel ja varitseb oht, et liikmesriigid ei võta meetmeid seal, kus neid kõige
enam vajatakse, ega tee seda kulutõhusal viisil. Seiret tuleks jätkata ja/või
tõhustada. Eelkõige tuleks tõhustada pinnavee seisundi seiret ja seda eriti
seoses prioriteetsete ainetega. Mitu liikmesriiki peavad viivitamatult
kõrvaldama vee ökoloogilise seisundi hindamise meetodites esinevad puudujäägid.
Eriti oluline on töötada välja meetodid, milles võetakse arvesse veekogude
hüdroloogilisi ja füüsilisi muutusi. Osa liikmesriike on seda juba teinud.
Selle tulemusena saadud tugevam teadmistebaas peaks tagama, et võetavad meetmed
aitavad paremini saavutada veepoliitika raamdirektiivi eesmärke. Puudujääkide analüüs: mida
on vaja teha nimetatud eesmärkide saavutamiseks? Meetmeprogrammide
nõuetekohaseks koostamiseks peavad liikmesriigid tegema kindlaks kõige
kulutõhusama kombinatsiooni meetmetest, mida on vaja vee praeguse seisundi ja
hea seisundi vahelise erinevuse kõrvaldamiseks. Puudujääkide analüüs on vajalik
selleks, et mõista, mida peab eesmärkide saavutamiseks tegema, kui palju aega
selleks kulub ja kui palju see kellelegi maksma läheb. Lisaks on tehnilisest
teostamatusest või ebaproportsionaalsetest kuludest tulenevate erandite
asjakohane põhjendamine võimalik üksnes nimetatud analüüsile toetudes. Isegi
kui erandid on põhjendatud, peavad liikmesriigid tagama, et meetmetega
aidatakse võimalikult palju kaasa eesmärkide saavutamisele. Veekasutuse kohandamine
veepoliitika raamdirektiivi keskkonnaalastele eesmärkidele ja muutuste
elluviimine Kehtivad load, nt veevõtu-
(sh veeõigused), heite-, hüdroelektrijaamade jne load tuleks läbi vaadata ja
vajaduse korral ajakohastada, et tagada nende vastavus veepoliitika
raamdirektiivi eesmärkidele. Osa liikmesriike on sellega juba algust teinud ja
seda eeskuju peaksid järgima ka teised. Pärast lubade läbivaatamist
peavad liikmesriigid tagama, et neist peetakse kinni. Loatingimuste täitmist
võidakse jälgida kontrollide abil, mis tuginevad eeskirjade täitmata jätmise
riskil põhinevale lähenemisviisile, ja nõuete täitmise tagamiseks vajaliku
suutlikkuse kindlustamisega. Reostusküsimuste
lahendamine Liikmesriigid peavad
tõhustama oma põhimeetmeid, et võidelda põllumajandusest tuleneva
hajureostusega. Kuigi vee hea seisundi saavutamiseni on veel pikk tee ja enne
veepoliitika raamdirektiivi võetud meetmetest ei piisa paljudes
valgalapiirkondades, on paljudes liikmesriikides kasutusel üksnes vabatahtlikud
meetmed. Nimetatud meetmetega võib küll tõhusalt kõrvaldada osa praegustest
puudujääkidest, kuid olulisi edusamme on võimalik teha üksnes kohustuslike
põhimeetmete abil. Liikmesriigid peaksid
tegelema saasteallikatega, rakendades täielikult veepoliitika raamdirektiivi
meetmeid ja muid veealaseid õigusakte, eelkõige nitraadidirektiivi,
tööstusheidete direktiivi ja asulareovee puhastamise direktiivi. Sellist
teguviisi tuleks eelistada nt torusuudmetöötluse kasutamisele joogivee
kvaliteedi tagamisel, samas välditakse sellega kõrgeid käitlemiskulusid ja
kaitstakse keskkonda. Liikmesriike kutsutakse üles laiendama kaitsevööndite
loomist joogiveevõtupiirkondade, eelkõige pinnavee kaitseks. Lisaks peavad nad
tagama, et nende meetmed on suunatud saasteallikatele ja kemikaalidele, mis
pärsivad vee hea seisundi saavutamist. Kvantitatiivsed aspektid,
sh seoses kvaliteediga Komisjoni hinnang
meetmeprogrammidele osutab vajadusele paremini käsitleda kvaliteedi ja
kvantiteedi vahelist seost vee ökosüsteemile avalduva surve hindamisel ning
võtta veevõtmisele ja veevoolu reguleerimisele suunatud meetmeid. Veenappus ja põuad on
paljudes Euroopa piirkondades kliimamuutuste tõttu vähemalt hooajaliselt üha
kasvav probleem. Kvantitatiivsed probleemid mõjutavad järk-järgult üha rohkem
valgalapiirkondi kogu ELis ja liikmesriigid peavad võtma ennetusmeetmeid, et
vältida veevõtmise kasvu tasemeni, mis ei ole säästlik. Kui veevõtmine on juba
liiga ulatuslik, peaksid liikmesriigid võtma asjakohaseid meetmeid, taastamaks
säästlikku veevõtmist. See on esmatähtis põhjavee puhul, eelkõige siis, kui
põhjavesi on seotud oluliste veest sõltuvate ökosüsteemidega, sageli kaitsealade,
nt märgaladega. Kõiki erandeid tuleb veemajanduskavades asjakohaselt põhjendada
ja need peavad vastama veepoliitika raamdirektiivis sätestatud tingimustele. Veekogude veevoolu ja
füüsiliste muutustega seotud probleemide käsitlemine Vaatamata sellele, et
kolmandikku ELi veekogudest mõjutavad märkimisväärselt veevoolu
(hüdroloogiline) reguleerimine ja füüsilised (morfoloogilised) muutused, ei ole
paljude liikmesriikide meetmeprogrammides sätestatud selgeid meetmeid olukorra
lahendamiseks. Liikmesriigid peaksid
kohaldama keskkonnahoidlikku läbivoolu kooskõlas hiljuti vastuvõetud ühise
rakendamise strateegiaga ja rakendama meetmeid, mis kaitsevad ja/või taastavad
nimetatud läbivoolu nii olemasolevate kui ka uute kasutusviiside tarbeks. See
eeldab, et liikmesriigid töötaksid välja seire- ja hindamismeetodid selliste
olukordade kindlakstegemiseks, kus hüdroloogilised muutused pärsivad
tõenäoliselt hea ökoloogilise seisundi saavutamist. Kõige olulisemaid muutusi
on siiski juba võimalik kindlaks teha ja käsitleda olemasolevate vahendite ja
meetoditega ning veevõtmise ja veevoolu reguleerimise mõju vähendamine peaks
olema järgmiste meetmeprogrammide prioriteet. Paljude veekogude puhul on
füüsilised muutused seotud veevoolu muutustega, seega ei ole keskkonnahoidlik läbivool
veepoliitika raamdirektiivi eesmärkide saavutamiseks tõenäoliselt piisav, vaid
sellele tuleks lisada taastamismeetmed. Majanduslike vahendite ja
stiimulite arukas kasutamine Liikmesriigid peaksid
parandama veevarude hinnakujundust eelkõige põllumajandussektoris, kuid samas
mitte ainult sellega piirduma. Põllumajandussektor tekitab jätkuvalt väga
tõsist keskkonna- ja majanduslikku kahju, nt nappide veevarude ebatõhus
kasutamine või kallist puhastamist eeldav saastus. See vähendab veevarude
kättesaadavust mitmesuguste majandustegevuste jaoks ja nõrgendab seega paljudes
ELi piirkondades tulevasi majanduskasvu võimalusi. Veepoliitika raamdirektiivi
kohane piisav ning mõõtmisel ja kulude katmisel põhinev hinnakujundus
suurendaks veekasutuse tõhusust, vähendades samas ebavajalikku tarbimist,
soodustaks selliste kultuuride ja põllumajandussüsteemide valikut, mis
langetavad tootmiskulusid ja parandavad põllumajanduslike majapidamiste
majanduslikku tasakaalu, ning aitaks koguda vahendeid taristuinvesteeringute
pikaajalise jätkusuutlikkuse tagamiseks ja lekkimisest[41] tuleneva raiskamisega võitlemiseks. Rakendamise
koordineerimine kasutegurite suurendamiseks Meetmeprogrammide
õnnestumiseks on tähtis teha koostööd eri tasanditel ja see peaks tuginema
olemasolevatel tõhusaks osutunud struktuuridel. Esmalt kohaldatakse seda
selliste valgalapiirkondade suhtes, kus haldus- ega riigipiirid ei tohiks
tõkestada kõige kulutõhusamate meetmete valikut. Samuti kohaldatakse seda eri
keskkonnaalaste õigusaktide rakendajate suhtes, sest näiteks veepoliitika
raamdirektiivi meetmeprogrammid on üleujutuste direktiivi, merestrateegia
raamdirektiivi või ELi bioloogilise mitmekesisuse strateegia ja elupaikade
direktiivi teatavate eesmärkide saavutamisel äärmiselt olulised. Veepoliitika raamdirektiivi
ja üleujutuste direktiivi kohaste majanduskavade koostamise ühtlustatud
tähtajad annavad suurepärase võimaluse kasutada samaaegselt vee seisundi ja
surve kohta kättesaadavat teavet ning koostada meetmeprogrammid, mis aitavad
saavutada head seisundit üleujutuste riski vähendades. Seda sünergiat tuleb
maksimaalselt ära kasutada. Üleujutuste direktiivi
kohaseid riskijuhtimismeetmeid valides peaksid liikmesriigid arvesse võtma
looduslikku veesäilitamisvõimet käsitlevate meetmete arvukaid kasutegureid
pikemas perspektiivis. Seda tuleks kaaluda ka veepoliitika raamdirektiivi
artikli 4 lõike 7 kohaselt nõutavate paremate keskkonnalahenduste
hindamisel veekogude füüsilist muutmist hõlmavate projektide puhul. Üleujutuste direktiivi
rakendamine on seni kulgenud edukalt. Võttes arvesse, et tegemist on
raamdirektiiviga, sõltub selle kohaldamise õnnestumine liikmesriikide
ambitsioonidest ja nende 2015. aastat hõlmavate plaanide mõõdetavast
rakendamisest[42].
Tõhustada tuleks võimalike tulevaste suurte üleujutuste tuvastamise meetodeid
ja võimalike tulevaste mõjude kvantifitseerimist. Kliima- ja
sotsiaalmajanduslikke muutusi (nt valglinnastumine ja maa katmine mullaga) tuleks
rohkem arvesse võtta, kuna need on üleujutusriski maandamise olulised osad. Veemajanduskavade teine
tsükkel võimaldab luua sünergiat merestrateegia raamdirektiivi kohase esimese
meetmeprogrammi väljatöötamisega. Nimetatud direktiiv ja veepoliitika raamdirektiiv
täiendavad teineteist ja neid tuleks rakendada koos. Investeerimisvõimaluste
ärakasutamine Liikmesriigid peaksid
meetmeprogrammide rakendamise rahaliseks toetamiseks kasutama arvukaid ELi
pakutavaid võimalusi. Need hõlmavad maaelu arengu programmide kohaste kliimale
ja keskkonnale kasulikku mõju avaldavate põllumajandustavade kasutuselevõttu,
rahastamist ühtekuuluvuspoliitika vahenditest vee ja kliimamuutustega
kohanemist käsitlevate eesmärkide raames, programmi LIFE integreeritud
projekte, Horisont 2020 toetust innovatsioonile veesektoris ning innovaatiliste
looduspõhiste lahenduste kasutuselevõttu vee ja üleujutusriski maandamisega
seotud ühiskondlike probleemide käsitlemiseks. Komisjon on esitanud hulgaliselt
märkusi partnerluslepingute, maaelu arengu programmide ja rakenduskavade kohta,
mida liikmesriigid on kavandanud selleks, et maksimeerida oma panust
veepoliitika raamdirektiivi eesmärkide, eelkõige nende keskkonnaalaste
kasutegurite saavutamisse, kuid vahendite tegelik kasutamine on iga liikmesriigi
ja piirkonna kohustus. Samuti peaksid liikmesriigid
kasutama vett ning põllumajanduse tootlikkust ja jätkusuutlikkust käsitlevate
Euroopa innovatsioonipartnerluste raames välja töötatud innovaatilisi lahendusi
ja siduma neid veepoliitika raamdirektiivi rakendamisega seotud probleemidega. Liikmesriigid peaksid
kasutama ära ka komisjoni kavandatud ELi investeerimiskavas[43] pakutavaid, eelkõige veetaristu arengut
toetavaid võimalusi. [1] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/60/EÜ, 23. oktoober 2000,
millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, EÜT L 327,
22.12.2000. [2] Vt http://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=CELEX:52012DC0670. [3]
Kui olukorraga ei kohanduta (st eelduste kohaselt jätkub praegune kaitse jõgede
üleujutuste vastu ja üleujutusi esineb kuni 100 korda aastas), prognoositakse
kliima- ja sotsiaalmajanduslikest muutustest tulenevate ELi kahjude suurenemist
6,9 miljardilt eurolt aastas 20,4 miljardile eurole aastas
2020. aastateks, 45,9 miljardile eurole aastas 2050. aastateks ja 97,9
miljardile eurole aastas 2080. aastateks. Vt Rojas et al. (2013) Climate
change and river floods in the European Union: Socio-economic consequences and
the costs and benefits of adaptation, Global Environmental Change 23,
1737–1751, kättesaadav aadressil: http://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0959378013001416#. [4] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2007/60/EÜ, 23. oktoober 2007,
üleujutusriski hindamise ja maandamise kohta, ELT L 288, 6.11.2007. [5] Vt http://ec.europa.eu/environment/water/water-framework/impl_reports.htm#third. [6] Aruanne veepoliitika raamdirektiivi meetmeprogrammi rakendamisel
tehtud edusammudest; aruanne üleujutuste direktiivi rakendamisel tehtud
edusammudest. [7] Aruanne veepoliitika raamdirektiivi veemajanduskavade rakendamise
kohta. [8] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/118/EÜ, 12. detsember
2006, mis käsitleb põhjavee kaitset reostuse ja seisundi halvenemise eest, ELT
L 372, 27.12.2006; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/105/EÜ,
16. oktoober 2008, mis käsitleb keskkonnakvaliteedi standardeid
veepoliitika valdkonnas, ELT L 348, 24.12.2008; nõukogu direktiiv
91/676/EMÜ, 12. detsember 1991, veekogude kaitsmise kohta põllumajandusest
lähtuva nitraadireostuse eest, EÜT L 375, 31.12.1991; nõukogu direktiiv
91/271/EMÜ, 21. mai 1991, linnaheitvee puhastamise kohta, EÜT L 135, 30.5.1991;
Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2010/75/EL, 24. november 2010,
tööstusheidete kohta (saastuse kompleksne vältimine ja kontroll), ELT L 334,
17.12.2010; nõukogu direktiiv 98/83/EÜ, 3. november 1998, olmevee kvaliteedi
kohta, EÜT L 330, 5.12.1998; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/7/EÜ,
15. veebruar 2006, mis käsitleb suplusvee kvaliteedi juhtimist, ELT L 64,
4.3.2006; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/56/EÜ,
17. juuni 2008, millega kehtestatakse ühenduse
merekeskkonnapoliitika-alane tegevusraamistik (merestrateegia raamdirektiiv),
ELT L 164, 25.6.2008; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv
2009/128/EÜ, 21. oktoober 2009, millega kehtestatakse ühenduse tegevusraamistik
pestitsiidide säästva kasutamise saavutamiseks, ELT L 309, 24.11.2009. [9] Komisjoni talituste töödokument (2012) 393 (final). [10] COM(2012) 673 final. [11] Arvestades Euroopa eri valgalapiirkondade erinevat seisundit, on ELi
keskmises valgalapiirkonnas (ligikaudu 90 % veekogudest peaksid saavutama
põhjavee hea kvantitatiivse seisundi ja 77 % põhjavee hea keemilise
seisundi 2015. aastal) märkimisväärseid piirkondlikke probleeme. Lisaks tuleks
arvnäitajaid tõlgendada ettevaatusega, kuna teatavates liikmesriikides
kasutatavad põhjavee seisundi hindamise meetodid jätavad tublisti soovida. [12] COM(2014) 177 final. [13] Ühine rakendusstrateegia on koostööl põhinev avatud protsess, kuhu on
kaasatud komisjon, liikmesriigid ja sidusrühmad. See sai alguse 2001. aastal ja
selle eesmärk on hõlbustada veepoliitika raamdirektiivi rakendamist. [14] Veepoliitika raamdirektiivi meetmeprogrammi rakendamisel tehtud
edusamme käsitleva aruande lisas on esitatud erisoovitused meetmete kohta, mida
liikmesriigid peaksid ellu viima. Meetmetes kajastuvad komisjoni hinnang ja
kahepoolse protsessi tulemused. [15] Meetmed hõlmavad veemajanduskavade vastuvõtmise tähtaegadest
kinnipidamise tagamist, seiret ja hindamist, põllumajanduse tekitatud hajureostust,
veepoliitika raamdirektiivi nõuetele mittevastavat taristut jne ning need
peavad olema kooskõlas nitraadidirektiivi ja asulareovee puhastamise direktiivi
täitmise tagamisega. [16] COM(2012) 216 final. [17] „Potential for stimulating sustainable growth in the water industry
sector in the EU and the marine sector — input to the European Semester”, Water
Industry Final REPORT, Acteon — avaldatakse. [18] http://ec.europa.eu/environment/water/innovationpartnership/about_en.htm. [19] COM(2013) 683 final. [20] Veekogus, millele avaldatakse märkimisväärset survet, ei pruugi olla
võimalik praeguste meetmetega head seisundit saavutada. [21] http://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php/Agri-environmental_indicator_-_mineral_fertiliser_consumption. [22] Liikmesriigid, kes ühinesid ELiga enne 1. maid 2004. EL 13 riigid
ühinesid pärast nimetatud kuupäeva. [23] Nii sademevee kui ka kombineeritud (reovee ja sademevee)
kanalisatsiooni ülevool. [24] Tööstuslike reoveepuhastite uuendamise või täiustamise meetmetest kui
peamistest meetmetest teavitati üksnes kaheksa liikmesriigi 29 valgalapiirkonna
puhul. [25] Need on kas konkreetse valgalapiirkonnaga seotud pinna- või põhjavee
saasteained, mille jaoks liikmesriigid kehtestavad piirnormid. [26] Nt voolu ulatus, sagedus, kestus, ajastus ja üleujutuste muutumise
kiirus. [27] Vt ühise rakendamise strateegia (CIS) dokument keskkonnahoidliku
läbivoolu kohta veepoliitika raamdirektiivi rakendamisel, kättesaadav aadressil
https://circabc.europa.eu/w/browse/a3c92123-1013-47ff-b832-16e1caaafc9a. [28] 2015. aasta kevadel peaks ilmuma ühise rakendamise strateegia (CIS)
dokument veevarude tasakaalu kohta. [29] Vt uuring loata veevõtmise avastamist toetava vaatluse Applying Earth
kohta, kättesaadav aadressil https://circabc.europa.eu/w/browse/fe1bf504-5dc4-4e12-a466-37c3a8c3eab4. [30] Vt ühise rakendamise strateegia (CIS) dokument üleujutuste direktiivi
(2007/60/EÜ) ja veepoliitika raamdirektiivi (2000/60/EÜ) vaheliste seoste
kohta, kättesaadav aadressil https://circabc.europa.eu/w/browse/b91b99c7-835f-48fe-b0f5-57740b973d4c. [31] Vt ühise rakendamise
strateegia (CIS) dokument looduslikku veesäilitamisvõimet käsitlevate meetmete
kohta, aadressil https://circabc.europa.eu/w/browse/2457165b-3f12-4935-819a-c40324d22ad3. [32] Liikmesriikide poolt teatatud rohkem kui 8 000 võimaliku suure
üleujutusohuga alast on ligikaudu 90 % juhtudest tegemist jõgede
üleujutustega ja enamasti teatatakse võimalikest negatiivsetest majanduslikest
tagajärgedest. [33] 2015. aasta veebruari seisuga ei ole kolm liikmesriiki esitanud
üleujutusohu ja -riski kaarte. [34] Riskijuhtimine on 2014.–2020. aasta ühtekuuluvuspoliitika uus
toetuskõlblik valdkond ning seega on võimalik kaasrahastada ilmastikuga seotud
riske ja looduskatastroofe käsitlevaid projekte. [35] Näiteks maaelu arengu määruse (EÜ) nr 1698/2005 endise artikli 41
kohaste vähetootlike investeeringutega on parandatud vooluveekogude kallaste
seisundit (nt Flandrias) ja taastatud märgalasid (nt Taanis). [36] Vt kontrollikoja eriaruanne 04/2014, „Integration of EU water policy
objectives with the CAP: partial success”, http://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR14_04/SR14_04_EN.pdf. [37] Nõukogu määrus (EÜ) nr 1698/2005, 20.
september 2005, Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate
maaelu arengu toetuste kohta, ELT L 277, 21.10.2005. [38] Maaelu arengu määruse (EÜ) nr 1698/2005 artikli 38 kohased veega
seotud meetmed aktiveeriti 2007.–2013. aasta programmitöö perioodiks aastal
2010, kui veepoliitika raamdirektiivi meetmeprogrammid said kättesaadavaks.
Maaelu arengu määruse (EL) nr 1305/2013 artikli 30 kohaste meetmetega seoses
võib tõdeda, et ajavahemikku 2014–2020 hõlmavaid maaelu arengu programme ei ole
suures osas veel heaks kiidetud, samuti ei ole teada, kas need sisaldavad
veealaseid meetmeid. [39] Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 1303/2013,
17. detsember 2013, millega kehtestatakse ühissätted Euroopa Regionaalarengu
Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi, Euroopa Maaelu Arengu Euroopa
Põllumajandusfondi ning Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta, nähakse ette
üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi,
Ühtekuuluvusfondi ja Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta ning
tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1083/2006. [40] 11. septembri 2014. aasta otsus kohtuasjas C-525/12 komisjon vs.
Saksamaa. [41] Vt hea tava dokument lekkimise kohta aadressil https://circabc.europa.eu/w/browse/bb786001-ed42-416d-836e-4835481ba508. [42] Edusammude mõõtmiseks on oluline, et ELi liikmesriigid töötaksid välja
katastroofidega seonduvat kahju käsitlevate andmete salvestamise suunised: http://drr.jrc.ec.europa.eu/LossDataWorkshopOctober2014. [43] http://ec.europa.eu/priorities/jobs-growth-investment/plan/index_en.htm.