MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET om retningslinjer for anvendelsen af Rådets direktiv 2003/86/EF om ret til familiesammenføring /* COM/2014/0210 final */
1. Indledning I rapporten om
gennemførelsen af direktivet, som blev vedtaget i oktober 2008[1], blev
det konkluderet, at der var en række generelle eksempler på ukorrekt
gennemførelse eller fejlagtig anvendelse af direktivet, og at dets betydning
for en harmonisering af reglerne for familiesammenføring fortsat var begrænset. I 2011
offentliggjorde Kommissionen en grønbog om retten til familiesammenføring[2] for at
få svar på, hvordan reglerne på EU-plan kunne gøres mere effektive, og indsamle
oplysninger om anvendelsen af direktivet. Der indkom 120 svar, bl.a.
bidrag fra 24 medlemsstater, internationale organisationer,
arbejdsmarkedets parter, ngo'er og enkeltpersoner[3]. Den
31. maj og 1. juni 2012 afholdt Kommissionen en offentlig høring
inden for rammerne af det europæiske integrationsforum[4]. Den
offentlige høring viste, at der var konsensus om, at direktivet ikke skulle omarbejdes,
men at Kommissionen skulle:
sikre en fuldstændig gennemførelse
af de eksisterende regler
indlede traktatbrudssager, hvis det
var nødvendigt
udarbejde retningslinjer for de konstaterede
problemer.
Denne meddelelse
indeholder derfor en række retningslinjer til medlemsstaterne om, hvordan de
skal anvende direktiv 2003/86/EF. Disse retningslinjer afspejler Kommissionens
nuværende holdning og påvirker ikke EU-Domstolens praksis og den videre
udvikling heraf. Holdningerne kan ændre sig fremover, og som følge heraf er
dette et dokument, der ajourføres regelmæssigt, og en tidsubegrænset proces. I direktivet
anerkendes retten til familiesammenføring, og betingelserne for udøvelsen af
denne ret fastsættes. På den ene side
bekræftede EU-Domstolen, at artikel 4, stk. 1, "pålægger
medlemsstaterne positive forpligtelser, hvortil svarer klart definerede
subjektive rettigheder, eftersom bestemmelsen pålægger dem under de i
direktivet fastsatte omstændigheder at tillade familiesammenføring, uden at de
kan udøve deres skøn"[5]. På den anden
side erkendes det, at medlemsstaterne til en vis grad kan udøve et skøn. De kan
beslutte at udvide retten til familiesammenføring til andre familiemedlemmer
end ægtefællen og mindreårige børn. Medlemsstaterne kan gøre udøvelsen af
retten til familiesammenføring afhængig af, at bestemte krav er opfyldt, hvis
direktivet tillader det. De kan udøve et vist skøn, når det drejer sig om at
kontrollere, om direktivets krav er opfyldt, og afveje de modstridende
interesser hos den enkelte og samfundet som helhed[6] i den
enkelte konkrete situation. Da retten til
familiesammenføring er en generel regel, skal undtagelser herfra fortolkes strengt.
Den skønsmargin, som det erkendes, at medlemsstaterne har, må ikke anvendes på
en sådan måde, at det er i strid med direktivets formål, som er at fremme
familiesammenføring, og til hinder for dets effektive virkning[7].
Samtidig er retten til familiesammenføring ikke ubegrænset. De personer, der er
omfattet heraf, skal som fastsat i direktivet overholde værtslandets
lovgivning. Det er i både samfundets og oprigtige ansøgeres interesse, at
medlemsstaterne slår hårdt ned på misbrug og svig som fastsat i direktivet. Direktivet skal
fortolkes og anvendes i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, især
retten til respekt for privatliv og familieliv[8],
princippet om forbud mod forskelsbehandling, børns rettigheder og adgang til
effektive retsmidler som stadfæstet i den europæiske
menneskerettighedskonvention ("menneskerettighedskonventionen") og
EU's charter om grundlæggende rettigheder ("chartret"). 2. Direktivets
anvendelsesområde Direktivet
finder kun anvendelse på referencepersoner, der er tredjelandsstatsborgere[9].
Herved forstås alle, der ikke er unionsborgere i betydningen i artikel 20,
stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, som har
lovligt ophold i en medlemsstat, og som ansøger om
("referencepersonen") eller hvis familiemedlemmer ansøger om
familiesammenføring, og deres familiemedlemmer, der er tredjelandsstatsborgere,
som slutter sig til referencepersonen med henblik på at bevare familieenheden,
hvad enten den familiemæssige tilknytning opstod før eller efter referencepersonens
indrejse[10]. 2.1. Referencepersonen Som fastsat i
artikel 3, stk. 1, kan referencepersonen fra det øjeblik, hvor den
pågældende er i besiddelse af en opholdstilladelse, som er gyldig i mindst et
år, og vedkommende har velbegrundede forventninger om at opnå varig opholdstilladelse,
indgive en ansøgning om familiesammenføring. En opholdstilladelse defineres som
enhver tilladelse udstedt af myndighederne i en medlemsstat til, at en
tredjelandsstatsborger lovligt kan opholde sig i landet, med undtagelse af:
visa
tilladelser udstedt, mens en
ansøgning om asyl, en ansøgning om opholdstilladelse eller en ansøgning om
forlængelse af en opholdstilladelse behandles
tilladelser udstedt under særlige
omstændigheder med henblik på en forlængelse af det tilladte ophold, og
som er gyldige i højst en måned
tilladelser til ophold på højst
seks måneder, der er udstedt af de medlemsstater, der ikke anvender
bestemmelserne i artikel 21 i konventionen om gennemførelse af
Schengenaftalen[11].
Medlemsstaterne
skal i hvert enkelt tilfælde under hensyntagen til forholdene i den enkelte sag
såsom opholdstilladelsens art og type[12],
administrativ praksis og andre relevante momenter vedrørende referencepersonens
situation, undersøge, om referencepersonen har velbegrundede forventninger om
at opnå varig opholdstilladelse. Direktivet giver medlemsstaterne vide
skønsbeføjelser, når de vurderer, om der er rimelig sandsynlighed for, at den
pågældende kan opnå ret til varigt ophold. Vurderingen af,
hvad der skal forstås ved velbegrundede forventninger, omfatter også et skøn
over, hvor sandsynligt det er, at den pågældende vil opfylde kriterierne for at
få varig opholdstilladelse, idet der tages hensyn til almindelig administrativ
praksis og sagens omstændigheder. Medlemsstaterne er således nødt til i hvert
enkelt tilfælde at vurdere, om tilladelsen under normale omstændigheder i
henhold til lovgivningen kan forlænges ud over den periode, der kræves for
varigt ophold. Ved vurderingen af de "velbegrundede forventninger"
kræves det ikke, at alle de betingelser, der skal opfyldes for at få varigt
ophold, er opfyldt på tidspunktet for vurderingen, men derimod et skøn over, om
de sandsynligvis vil blive opfyldt. Da opholdstilladelsernes art og formål
varierer betydeligt medlemsstaterne imellem, er det op til dem at afgøre,
hvilken type opholdstilladelser de accepterer som tilstrækkelige til at mene,
at der er tale om velbegrundede forventninger. X, der er it-ekspert og har en betydelig
erfaring, har en opholdstilladelse i en medlemsstat med henblik på at kunne
arbejde, der er gyldig i et år. Så længe X opfylder betingelserne for at have
opholdstilladelsen, kan den forlænges ubegrænset, og efter fem år vil X have
ret til varigt ophold. X ønsker at blive familiesammenført med
sin ægtefælle. Da alt er i orden, vil X kunne fortsætte med at arbejde inden
for modebranchen, så det må formodes, at betingelserne for denne type
opholdstilladelse fortsat vil være opfyldt, og at X kan forlænge sin
opholdstilladelse ubegrænset i overensstemmelse med administrativ praksis og
den nationale lovgivning i medlemsstaten. X har således velbegrundede
forventninger om at opnå ret til varigt ophold, så direktivet finder
anvendelse. Indehavere af
opholdstilladelser, der er udstedt til et særligt formål, er af begrænset varighed
og ikke kan forlænges, kan principielt ikke anses for at have velbegrundede
forventninger om at opnå ret til varigt ophold. De er således ikke omfattet af
direktivets anvendelsesområde. Udstedelsen af flere på hinanden følgende
forlængelser af tilladelser med et specifikt formål eller tilladelser med en
gyldighed på under et år udelukkende med det formål at undgå, at betingelsen om
velbegrundede forventninger, jf. artikel 3, stk. 1, finder
anvendelse, ville være i strid med direktivets formål og til hinder for dets
effektive virkning[13].
En opholdstilladelse, der er gyldig i mindre end et år, er ikke tilstrækkeligt.
Dette udelukker midlertidige ophold såsom midlertidige arbejderes og
sæsonarbejderes ophold. Z er au pair og har en
opholdstilladelse, der er gyldig i 24 måneder og ikke kan forlænges. Z har
derfor ingen velbegrundede forventninger om varigt ophold, så direktivet finder
ikke anvendelse. W er sæsonarbejder og har en
opholdstilladelse, der er gyldig i ni måneder. Da tilladelsen ikke er gyldig i
mindst et år, finder direktivet ikke anvendelse. 2.2. Familiemedlemmer I artikel 4,
stk. 1, fastsættes det, at medlemmerne af en kernefamilie,
dvs. ægtefællen og mindreårige børn, under alle omstændigheder har ret til
familiesammenføring. Denne bestemmelse pålægger medlemsstaterne positive
forpligtelser, med tilhørende klart definerede subjektive rettigheder, eftersom
den pålægger dem under de i direktivet fastsatte omstændigheder at tillade
familiesammenføring af bestemte medlemmer af referencepersonens familie, uden
at de kan udøve deres skøn[14].
Mindreårige børn, herunder referencepersonens eller ægtefællens adoptivbørn,
har også ret til familiesammenføring på betingelse af, at henholdsvis
referencepersonen eller ægtefællen har forældremyndighed og forsørgerpligt over
for børnene. I henhold til
artikel 4, stk. 1, litra c), og artikel 4, stk. 1,
litra d), andet punktum, kan medlemsstaten i tilfælde af delt
forældremyndighed kun tillade familiesammenføring, hvis den anden
forældremyndighedsindehaver har givet sit forudgående samtykke. Begrebet
"forældremyndighed" kan forstås som et sæt rettigheder og
forpligtelser, en person har for at tage vare på et barn, navnlig retten til at
bestemme, hvor barnet skal bo. "Delt forældremyndighed" er en
forældremyndighed, der skal udøves i fællesskab, når en af indehaverne af
forældreansvar ikke i henhold til en retsafgørelse eller som følge af loven kan
bestemme, hvor barnet skal bo, uden samtykke fra en anden indehaver af
forældreansvar[15]. Generelt skal
der fremlægges bevis for forældremyndighedsordningen mellem forældrene, og den
krævede aftale skal indgås i overensstemmelse med medlemsstatens familieret og
om nødvendigt international privatret. Hvis en særlig situation går i hårdknude[16], er
det op til medlemsstaterne at beslutte, hvordan situationen skal håndteres. Der
skal dog træffes afgørelse efter, hvad der er i barnets tarv,
jf. artikel 5, stk. 5[17],
og i den enkelte sag, idet der tages hensyn til årsagerne til, at der ikke kan
opnås enighed og andre særlige forhold i sagen. Artikel 4,
stk. 2 og 3, indeholder en række fakultative bestemmelser, der
giver medlemsstaterne mulighed for at tillade, at andre familiemedlemmer såsom
referencepersonens eller ægtefællens førstegradsslægtninge i opstigende linje,
voksne ugifte børn, ugifte partnere i langvarige forhold og registrerede
partnere får indrejse og ophold. Hvis en medlemsstat har valgt at tillade
familiesammenføring af andre familiemedlemmer end dem, der er omhandlet i disse
artikler, finder direktivet fuld anvendelse. Den fakultative bestemmelse i
artikel 4, stk. 2, litra a), giver mulighed for
familiesammenføring for referencepersonens eller ægtefællens førstegradsslægtninge
i direkte opstigende linje, forudsat at 1) referencepersonen eller
ægtefællen har forsørgerpligt over for dem, og 2) at de pågældende
slægtninge ikke modtager familieydelser i oprindelseslandet. Det er blevet
fastslået, at "forsørgelse" er et selvstændigt begreb i
EU-retten. Selv om EU-Domstolen kom til denne konklusion i sin praksis
vedrørende direktiv 2004/38/EF[18]
(direktivet om fri bevægelighed)[19],
tyder dens sprogbrug ikke på, at dette kun er begrænset til nævnte direktiv.
Det skal erindres, at baggrunden for de to direktiver ikke er den samme, og det
er formålet heller ikke[20].
De kriterier, EU-Domstolen derfor anvender til at vurdere, hvad der forstås ved
forsørgelse, kan tilsvarende tjene som retningslinjer for medlemsstaterne, når
de skal fastsætte kriterierne for at vurdere arten og varigheden af den
pågældendes forsørgelsesberettigelse på baggrund af artikel 4,
stk. 2, litra a). EU-Domstolen har
fastslået, at status som familiemedlem, der forsørges af arbejdstageren, følger
af faktiske forhold, der er karakteriseret ved, at referencepersonen eller
dennes ægtefælle/partner sikrer det pågældende familiemedlem retlig, økonomisk,
emotionel eller materiel støtte[21].
Når ansøgerens personlige forhold undersøges, skal den kompetente myndighed
tage hensyn til forskellige momenter, som kan være relevante i det konkrete
tilfælde, såsom den økonomiske eller fysiske afhængighed eller slægtskabet
mellem referencepersonen og familiemedlemmet[22].
Som følge heraf kan "forsørgelsesberettigelsen" variere afhængigt af
situationen og det pågældende familiemedlem. For at afgøre,
om familiemedlemmer er forsørgelsesberettigede, skal medlemsstaten vurdere, om
de på grundlag af deres finansielle og sociale forhold har brug for materiel
støtte for at dække deres grundlæggende behov i oprindelseslandet eller det
land, de kom fra på det tidspunkt, hvor de ansøgte om at blive familiesammenført
med referencepersonen[23].
Der findes ingen krav, hvad angår størrelsen af den materielle støtte, der
ydes, eller levestandarden, for at fastslå, i hvor høj grad de har brug for
økonomisk støtte fra referencepersonen[24].
At have status som forsørgelsesberettiget familiemedlem forudsætter ikke, at
vedkommende har ret til underhold[25].
Medlemsstaten kan stille særlige krav til arten og varigheden af den omhandlede
afhængighed for at sikre sig, at denne afhængighed er reel og af en vis
varighed og ikke alene er fremkaldt med det formål at opnå en tilladelse til
indrejse og ophold på denne stats område. Disse krav skal imidlertid være i
overensstemmelse med den almindelige betydning af ordene i forbindelse med
forsørgelsesberettigelse som omhandlet i artikel 4, og de må ikke fratage
denne bestemmelse dens effektive virkning[26]. Begrebet "nødvendig
familiemæssige støtte" til førstegradsslægtninge i lige opstigende
linje, jf. artikel 4, stk. 2, litra a), bør ikke anses for
udelukkende at vedrøre materiel støtte, men giver medlemsstatens visse
skønsbeføjelser med hensyn til, hvad der betragtes som nødvendig støtte. Kravet
er ikke opfyldt, hvis ingen andre familiemedlemmer i oprindelseslandet i medfør
af lovgivningen eller rent faktisk forsørger personen, dvs. at ingen kan
erstatte referencepersonen eller dennes ægtefælle, hvad angår de daglige
omsorgsforpligtelser. Situationen bør vurderes i lyset af omstændighederne i
den pågældende sag. Alle
bestemmelser i dette afsnit skal anvendes i overensstemmelse med princippet om forbud
mod forskelsbehandling, der navnlig er stadfæstet i chartrets artikel 21
som anført i betragtning 5. 2.3. Ægtefællens
minimumsalder I henhold til
artikel 4, stk. 5, kan medlemsstaten kræve, at referencepersonen og
dennes ægtefælle har en bestemt minimumsalder, før ægtefællen kan blive
familiesammenført med referencepersonen. Denne minimumsalder må højst være
21 år. Denne mulighed må kun anvendes til at sikre en bedre integration og
forhindre tvangsægteskaber. Som følge heraf kan medlemsstaten kun kræve, at
referencepersonen eller dennes ægtefælle har denne minimumsalder med henblik
herpå, og minimumsalderen må på ingen måde være i strid med direktivets formål
og til hinder for dets effektive virkning[27]. I medfør af
artikel 5, stk. 5, og artikel 17 har medlemsstaterne pligt til
at tage behørigt hensyn til mindreårige børns tarv og at foretage en individuel
undersøgelse af ansøgninger om familiesammenføring. Hvis en medlemsstat
fastsætter krav om en minimumsalder, skal den stadig gøre det på grundlag af en
vurdering af alle relevante forhold i den enkelte sag. Den fastsatte
minimumsalder kan udgøre en reference, men må ikke anvendes som en generel
tærskel, således at der uanset den faktiske undersøgelse af den enkelte ansøgers
situation systematisk gives afslag på alle ansøgninger, når de berørte personer
er under denne alder[28].
Alderskriteriet er dog kun er ét af de momenter, der skal tages i betragtning
af medlemsstaten ved behandlingen af en ansøgning[29]. Hvis den
individuelle vurdering viser, at begrundelsen for artikel 4, stk. 5,
nemlig at sikre en bedre integration og forhindre tvangsægteskaber, ikke finder
anvendelse, bør medlemsstaterne overveje at gøre en undtagelse og tillade
familiesammenføring i sager, hvor alderskriteriet ikke er opfyldt. F.eks. når
det på grundlag af den individuelle vurdering er tydeligt, at der ikke er tale
om misbrug, f.eks. hvis der er et fælles barn. Y, der er tredjelandsstatsborger, er 30 år
og en referenceperson, der ønsker at blive familiesammenført med sin tyveårige
ægtefælle, som han giftede sig med to år tidligere, og deres to fælles børn.
Ægtefællen har et grundlæggende kendskab til medlemsstatens sprog. I
medlemsstaten er alderskriteriet 21 år. I dette tilfælde kan minimumsalderen kun
tjene som reference, således at det kun er et af de momenter, der tages hensyn
til i forbindelse med vurderingen af den individuelle situation. Det forhold,
at Y og hans kone har to fælles børn, tyder på, at der ikke er tale om et
tvangsægteskab, og der skal også tages hensyn til børnenes tarv. Ordlyden i
artikel 4, 7 og 8 viser tydeligt, hvornår ansøgeren eller
referencepersonen skal opfylde kravet. Artikel 7 indledes med ordene
"ved indgivelsen af ansøgning om familiesammenføring", og i
artikel 4 og 8 hedder det "før ægtefællen kan sammenføres med
vedkommende" og "inden familiesammenføring kan finde sted".
Alderskriteriet skal derfor være opfyldt på tidspunktet for den faktiske
familiesammenføring, og ikke når ansøgningen indgives. Det bør derfor være
muligt at indgive ansøgninger og behandle disse, inden minimumsalderen er nået,
navnlig i lyset af den potentielle behandlingstid på op til ni måneder.
Medlemsstaterne kan dog udsætte den faktiske familiesammenføring, indtil
alderskriteriet er opfyldt. 3. Indgivelse
og behandling af ansøgninger 3.1. Indgivelse
af ansøgninger I
artikel 5, stk. 1, fastsættes det, at medlemsstaterne afgør, om det
er referencepersonen eller det eller de berørte familiemedlemmer, der skal
indgive en ansøgning. I artikel 5, stk. 3, fastsættes som generel
regel, at ansøgninger skal indgives og behandles, mens familiemedlemmerne
opholder sig uden for den medlemsstat, på hvis område referencepersonen har
ophold. I henhold til
artikel 5, stk. 3, andet afsnit, og betragtning 7 kan
medlemsstaterne dog på visse betingelser afvige fra den generelle regel i
første afsnit og således anvende direktivet i situationer, hvor familiens enhed
bevares lige fra begyndelsen af referencepersonens ophold[30].
Medlemsstaterne kan således på visse betingelser acceptere ansøgninger, når familiemedlemmerne
allerede befinder sig på deres område. Medlemsstaterne har vide
skønsbeføjelser, hvad angår definitionen af, hvad der udgør visse betingelser[31]. Medlemsstaterne
har lov til at opkræve rimelige, forholdsmæssige administrative gebyrer for behandlingen
af en ansøgning om familiesammenføring. De har begrænsede skønsbeføjelser ved
fastsættelsen af disse gebyrer, så længe det ikke bringer virkeliggørelsen af
de mål, som forfølges med direktivet i fare og fratager det dets effektive
virkning[32].
Gebyrernes størrelse må hverken have til formål eller følge, at det skaber en
hindring for udøvelsen af retten til familiesammenføring. Gebyrer, der har
betydelige økonomiske konsekvenser for tredjelandsstatsborgere, der opfylder
direktivets betingelser, kan forhindre dem i at udøve de rettigheder,
direktivet giver dem, og ville derfor som sådan være alt for høje og
uforholdsmæssige[33].
De gebyrer, der opkræves af tredjelandsstatsborgere og deres familiemedlemmer i
henhold til direktiv 2003/86, kan sammenlignes med dem, der opkræves af
medlemsstaternes egne borgere for udstedelsen af lignende dokumenter, for
derved at vurdere, om gebyrerne for tredjelandsstatsborgere er forholdsmæssige,
idet der tages hensyn til, at disse personer ikke befinder sig i en identisk
situation[34].
For at fremme børns tarv opfordrer Kommissionen medlemsstaterne til at fritage
ansøgninger indgivet af mindreårige fra administrative gebyrer. Hvis der i en
medlemsstat kræves indrejsevisum, bør betingelserne for udstedelsen heraf
lempes, og visummet bør udstedes uden pålæggelse af yderligere administrative
gebyrer. 3.2. Ledsagende
dokumentation I henhold til
artikel 5, stk. 2, skal en ansøgning om familiesammenføring vedlægges
a) dokumentation
for den familiemæssige tilknytning b) dokumentation
for, at betingelserne i artikel 4 og 6 samt, hvis det er relevant, artikel
7 og 8 er opfyldt c) bekræftede
kopier af de pågældende familiemedlemmers rejsedokumenter. Medlemsstaterne
har en vis skønsmargin, når de skal afgøre, om det er hensigtsmæssigt og
nødvendigt at kontrollere dokumentationen for den familiemæssige tilknytning
ved hjælp af samtaler og undersøgelser, bl.a. dna-test. Kravet om, at det skal
være hensigtsmæssigt og nødvendigt, indebærer, at det ikke er tilladt at
foretage sådanne undersøgelser, hvis der findes andre egnede og mindre
restriktive måder at fastslå den familiemæssige tilknytning på. Enhver
ansøgning, den vedlagte dokumentation og hvorvidt det er hensigtsmæssigt og
nødvendigt med samtaler og andre undersøgelser, skal vurderes i den enkelte
sag. Ud over momenter
såsom et fælles barn, tidligere fælles bopæl og registrering af partnerskaber
kan den familiemæssige tilknytning mellem ugifte partnere dokumenteres med
pålidelige midler for at vise, at der er tale om et stabilt og længerevarende
forhold, f.eks. ved hjælp af korrespondance, fælles regninger, bankudtog eller
ejerforholdet i forbindelse med fast ejendom. 3.3. Procedurernes
varighed I henhold til
artikel 5, stk. 4, skal medlemsstaterne hurtigst muligt give skriftlig
meddelelse om den afgørelse, der er truffet. I betragtning 13 præciseres
det, at proceduren bør være effektiv og kunne forvaltes inden for rammerne af
de nationale myndigheders normale arbejdsbyrde. Den generelle
regel er derfor, at en standardansøgning i situationer med en normal
arbejdsbyrde bør behandles straks uden unødig forsinkelse. Hvis arbejdsbyrden
undtagelsesvis overstiger den administrative kapacitet, eller hvis det er
nødvendigt at undersøge ansøgningen yderligere, kan maksimumsfristen på ni
måneder være begrundet. Denne ni måneders periode løber fra tidspunktet for
indgivelsen af ansøgningen og ikke det tidspunkt, hvor medlemsstaten giver
meddelelse om, at den har modtaget den. Den undtagelse,
der er fastsat i artikel 5, stk. 4, andet afsnit, om forlængelse af
fristen ud over de ni måneder, er kun begrundet under ekstraordinære
omstændigheder som følge af, at behandlingen af en specifik ansøgning er
kompleks. Denne undtagelse skal tolkes strengt[35]
og i hvert enkelt tilfælde. Hvis en medlemsstats forvaltning ønsker at udnytte
denne mulighed, skal den begrunde fristforlængelsen ved at påvise, at en
bestemt sags ekstraordinært store kompleksitet svarer til ekstraordinære
omstændigheder. Problemer med den administrative kapacitet kan ikke begrunde en
ekstraordinær forlængelse, og alle forlængelser skal begrænses til det strengt
nødvendige for at nå en afgørelse. Ekstraordinære omstændigheder i tilknytning
til en specifik sags kompleksitet kan f.eks. være behovet for at vurdere
den familiemæssige tilknytning inden for rammerne af en familieenhed med mange
medlemmer, en alvorlig krise i oprindelseslandet, der forhindrer, at
myndighederne kan få adgang til administrative registre, problemer med at komme
til at tale med familiemedlemmer i oprindelseslandet som følge af
sikkerhedssituationen eller problemer med at få adgang til diplomatiske
missioner eller med at fastslå, hvem der har forældremyndigheden, hvis
forældrene er separeret. I
artikel 5, stk. 4, fastsættes det, at der skal gives skriftlig
meddelelse om afgørelsen, og hvis den er negativ, skal de retlige og faktuelle
årsager meddeles ansøgeren, så den pågældende effektivt kan udøve retten til domstolsprøvelse[36]. 4. Betingelser
for udøvelse af retten til familiesammenføring 4.1. Den
offentlige orden, den offentlige sikkerhed og folkesundheden I medfør af
artikel 6, stk. 1 og 2, kan medlemsstaterne give afslag på en
ansøgning eller inddrage eller afslå at forny et familiemedlems
opholdstilladelse ud fra hensynet til den offentlige orden, den offentlige
sikkerhed eller folkesundheden. Betragtning 14 giver visse oplysninger om,
hvad disse begreber medfører. En person, som ønsker familiesammenføring, må
ikke udgøre en trussel mod den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed.
Begrebet den offentlige orden kan f.eks. omfatte en dom for grov kriminalitet,
mens den offentlige orden og den offentlige sikkerhed f.eks. omfatter tilfælde,
hvor en tredjelandsstatsborger tilhører en sammenslutning, der støtter
terrorisme, støtter en sådan sammenslutning eller hylder yderligtgående
principper. Ud over
ovennævnte er det i høj grad overladt til medlemsstaternes skønsbeføjelser at
definere disse begreber, jf. dog Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols og EU-Domstolens
praksis. Selv om EU-Domstolens relevante praksis ikke direkte vedrører
tredjelandsstatsborgere, kan den i analogi hermed på tilsvarende vis tjene som
grundlag ved definitionen af de pågældende begreber[37]. Medlemsstaterne skal
anvende proportionalitetsprincippet ved vurderingen af den enkelte ansøgning. I
artikel 6, stk. 2, andet afsnit, fastsættes det, at når medlemsstaterne
træffer en sådan afgørelse, skal de ikke blot tage hensyn til de særlige
omstændigheder i den enkelte sag (artikel 17), men også til alvoren eller arten
af familiemedlemmets krænkelse af den offentlige orden eller den offentlige
sikkerhed eller til den fare, der er forbundet med vedkommende. I betragtning 14
hedder det desuden, at familiesammenføring kun kan nægtes i behørigt begrundede
tilfælde. Betingelsen
vedrørende folkesundheden kan kun gøres gældende, hvis der består en
trussel mod den brede offentlighed, som ikke let kan forebygges ved hjælp af
beskyttende sundhedsmæssige foranstaltninger. Lignende bestemmelser i
direktivet om status som fastboende udlænding kan være med til at definere
begrebet folkesundhed i forbindelse med familiesammenføring, da disse
bestemmelser finder anvendelse i lignende situationer, også vedrører
tredjelandsstatsborgere og tjener samme formål[38].
De eneste
sygdomme, der kan anses for at udgøre en trussel mod folkesundheden, er dem,
der er defineret i Verdenssundhedsorganisationens relevante instrumenter, og
andre smitsomme infektions‑ eller parasitsygdomme, som der i værtslandet
er truffet beskyttelsesforanstaltninger imod af hensyn til landets egne
borgere. Medlemsstaterne kan kræve, at der foretages en lægeundersøgelse for at
bekræfte, at familiemedlemmerne ikke lider af nogen af disse sygdomme. Der må
ikke systematisk udføres sådanne lægeundersøgelser. 4.2. Boligkrav Som fastsat i
artikel 7, stk. 1, litra a), kan medlemsstaterne kræve
godtgørelse for, at referencepersonen råder over en bolig, der betragtes som
normal standard for en familie af tilsvarende størrelse i samme område, og som
opfylder de generelle sikkerheds- og sundhedsstandarder i den pågældende
medlemsstat. Det overlades til medlemsstaternes skøn at evaluere boligen, men
de kriterier, der vedtages, må ikke medføre forskelsbehandling, og i denne
bestemmelse fastsættes en øvre grænse for, hvad der må kræves. Kriterierne
vedrørende boligens størrelse, de sanitære forhold og sikkerhedsforholdene må
ikke være strengere end for boliger, der i samme region bebos af en familie med
et tilsvarende antal personer og en tilsvarende social situation. "Samme region"
skal forstås som geografiske enheder, hvorimellem der kan være forskelle i
standarderne, f.eks. på kommunalt eller regionalt plan. De kriterier,
medlemsstaterne vedtager, skal være gennemsigtige og tydeligt specificeret i
den nationale lovgivning. Formålet med
denne bestemmelse er at sikre referencepersonen og dennes familiemedlemmer en
passende bolig. Opfyldelsen af dette krav kan derfor vurderes ud fra enten
referencepersonens situation på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen,
eller en rimelig prognose, hvad angår den bolig, der kan forventes at være til
rådighed, når familiemedlemmet/-medlemmerne bliver familiesammenført med
referencepersonen. En lejekontrakt
eller købsaftale kan f.eks. tjene som godtgørelse. En lejekontrakt af begrænset
varighed kan anses for utilstrækkelig. I tilfælde af langvarige karensperioder
og behandlingstider kan det stå i et urimeligt forhold til og være i strid med
direktivets formål og til hinder for dets effektive virkning at kræve, at dette
krav skal være opfyldt på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen, da det
kan medføre en betydelig supplerende økonomisk og administrativ byrde for
referencepersonen. Under sådanne specifikke omstændigheder opfordrer
Kommissionen medlemsstaterne til at udvise en vis fleksibilitet. De kan f.eks.
som godtgørelse acceptere en betinget lejekontrakt, som træder i kraft, når der
er bevilget familiesammenføring, og familiemedlemmerne rent faktisk er
indrejst. 4.3. Krav
om sygeforsikring I henhold til
artikel 7, stk. 1, litra b), kan medlemsstaterne kræve
godtgørelse for, at referencepersonen har en sygeforsikring for sig selv og
sine familiemedlemmer, som dækker alle de risici i den pågældende medlemsstat,
som dens egne statsborgere normalt er forsikret mod. Hvis det i den
pågældende medlemsstat er obligatorisk at have en generel sygeforsikring, som
også er til rådighed for og obligatorisk for tredjelandsstatsborgere med bopæl
i landet, må dette krav anses for at være opfyldt. Kommissionen finder, at det
ville pålægge referencepersonen en unødvendig byrde og være i strid med direktivets
formål og til hinder for dets effektive virkning at stille krav om en
supplerende privat sygeforsikring. Hvis der i medlemsstaten findes en frivillig
bidragsbaseret ordning, kan dette krav opfyldes via: a) en ordning,
hvor der tilbydes en betinget sygeforsikring ved godkendelsen af ansøgningen om
familiesammenføring med et familiemedlem, eller b) en privat sygeforsikring,
der dækker risici, som normalt er omfattet af en sygeforsikring for
medlemsstatens statsborgere. 4.4. Krav
om tilstrækkelige indtægter I henhold til
artikel 7, stk. 1, litra c), kan medlemsstaterne kræve
godtgørelse for, at referencepersonen har faste og regelmæssige indtægter, der
er tilstrækkelige til, at referencepersonen kan forsørge sig selv og sine
familiemedlemmer uden social bistand fra den pågældende medlemsstat. I sagen
vedrørende Chakroun fastslog EU-Domstolen, at da tilladelse til
familiesammenføring er hovedreglen, skal denne mulighed fortolkes strengt.
Medlemsstaternes manøvrerum må ikke anvendes på en måde, der ville være i strid
med direktivets formål, som er at fremme familiesammenføring, og til hinder for
direktivets effektive virkning[39].
EU-Domstolen præciserede, at denne mulighed skal udøves i lyset af chartrets
artikel 7 og artikel 24, stk. 2 og 3, som pålægger medlemsstaterne
at behandle ansøgningerne om familiesammenføring i de berørte børns interesse
og ud fra et ønske om at begunstige familielivet[40]. Evalueringen af,
hvor faste og regelmæssige ansøgerens indtægter er, skal baseres
på en prognose for, om den pågældende med rimelighed kan forventes at have
disse indtægter inden for en forudsigelig fremtid, således at vedkommende ikke
er nødt til at benytte sig af socialsikringssystemet. Med henblik herpå kan
ansøgeren fremlægge godtgørelse for, at den pågældende har indtægter på et
bestemt niveau, og at de forventes fortsat regelmæssigt at være til rådighed.
Generelt skal en tidsubegrænset ansættelseskontrakt derfor anses for at være
tilstrækkelig godtgørelse herfor. Medlemsstaterne
opfordres til at tage hensyn til situationen på arbejdsmarkedet, da
tidsubegrænsede ansættelseskontrakter i stadig højere grad kan være
undtagelsen, navnlig i begyndelsen af et ansættelsesforhold. Hvis en ansøger
indgiver bevis for en anden type ansættelseskontrakt, f.eks. en tidsbegrænset
kontrakt, der kan forlænges, opfordres medlemsstaterne til ikke automatisk at
give afslag på ansøgningen udelukkende på grundlag af ansættelseskontraktens
art. I sådanne tilfælde er det nødvendigt at foretage en vurdering af alle
relevante omstændigheder i den enkelte sag. I bestemte
sektorer er tidsbegrænsede ansættelsesforhold standardpraksis, f.eks. inden for
visse sektorer såsom it, medierne eller de kreative fag, men ansøgeren kan alligevel
råde over faste og regelmæssige indtægter. Andre relevante momenter ved
vurderingen af ansøgerens indtægter kan f.eks. være dennes kvalifikationer og
evner, ledige stillinger som følge af strukturelle forandringer inden for
ansøgerens område eller arbejdsmarkedssituationen i medlemsstaten. Adgang til
specificerede pengebeløb over et bestemt tidsrum tidligere kan helt sikkert
udgøre et delvist bevis, men der kan ikke stilles krav herom, da det ville
medføre, at der indføres en yderligere betingelse og karensperiode, der ikke er
indeholdt i direktivet, navnlig ikke, hvis referencepersonen lige er påbegyndt
sit erhvervsforløb. Med hensyn til
indtægternes art kan disse bestå af indtægter fra beskæftigelse, men
også andre midler, såsom indtægter fra selvstændig beskæftigelse, private
midler, som referencepersonen råder over, og udbetalinger på grundlag af
rettigheder, som referencepersonen eller et familiemedlem gennem tidligere
bidrag har opnået (f.eks. pension eller invalidepension). Det forhold, at
det kontrolleres, om indtægterne er tilstrækkelige ("faste og
regelmæssige indtægter, der er tilstrækkelige") i modsætning til "uden
social bistand fra den pågældende medlemsstat", viser desuden, at
sidstnævnte er et nøglekriterium for at vurdere, om indtægtskravet er opfyldt.
"Social bistand" refererer til den bistand, der tildeles af
offentlige myndigheder på enten nationalt, regionalt eller lokalt plan, og som
en person er berettiget til, i det foreliggende tilfælde referencepersonen,
hvis den pågældende ikke har faste og regelmæssige indtægter, der er
tilstrækkelige til, at referencepersonen kan forsørge sig selv og sine
familiemedlemmer og derfor under opholdet risikerer at falde
værtsmedlemsstatens sociale system til byrde[41].
Der er tale om et selvstændigt EU-retligt begreb, der ikke kan defineres under
henvisning til begreber i national ret[42].
EU-Domstolen har fastslået, at dette begreb skal fortolkes som en henvisning
til almindelig bistand, der supplerer en mangel på faste, regelmæssige og
tilstrækkelige indtægter, og ikke som bistand, der kan afhjælpe ekstraordinære
eller uforudsete behov[43].
Udtrykket "social bistand" skal fortolkes således, at det ikke
tillader, at en medlemsstat nægter familiesammenføring for en referenceperson,
som har ført bevis for, at han råder over faste og regelmæssige indtægter, der
er tilstrækkelige til, at han kan forsørge sig selv og sine familiemedlemmer,
men som, henset til den pågældendes indtægtsniveau, kan benytte sig af særlig
bistand i forbindelse med særlige udgifter, der individuelt er vurderet til at
være nødvendige for hans underhold, af indtægtsbaserede skattenedsættelser
indrømmet af lokale myndigheder eller af indkomststøtteordninger[44]. Medlemsstaterne
kan, når de vurderer referencepersonens indtægter og behovet for social
bistand, tage hensyn til niveauet for nationale mindstelønninger og ‑pensioner
og antallet af familiemedlemmer. I sagen vedrørende Chakroun
understregede EU-Domstolen, at denne mulighed skal fortolkes strengt og
anvendes på en måde, som ikke er i strid med direktivets formål og til hinder
for dets effektive virkning[45].
Som følge heraf skal niveauet for de nationale mindstelønninger ses som den
højeste grænse for, hvad medlemsstaterne kan kræve, undtagen hvis de vælger at
tage hensyn til antallet af familiemedlemmer. Derudover kan
medlemsstaterne anføre et bestemt beløb som referencebeløb, men eftersom
behovene kan variere betydeligt fra person til person, kan de ikke fastsætte en
indtægtsgrænse, under hvilken der gives afslag på enhver ansøgning om
familiesammenføring, og det uafhængigt af en individuel undersøgelse af hver
ansøgers situation, jf. artikel 17[46].
Der må derfor ikke gives afslag på en ansøgning, udelukkende fordi ansøgerens
indtægter ligger under referencebeløbet. Der kræves en individuel vurdering af
alle elementer i den enkelte sag, inden der kan træffes afgørelse om en
ansøgning. EU-Domstolen har
fastslået, at det i princippet er referencepersonens indtægter, som er
genstand for den individuelle undersøgelse af ansøgningen om
familiesammenføring, som kræves ifølge direktivet, og ikke indtægterne fra den
tredjelandsstatsborger, for hvem der ansøges om ret til ophold på grundlag af
familiesammenføring[47].
Ved at anvende udtrykket "i princippet" fastslår EU-Domstolen
samtidig, at medlemsstaterne kan vælge at tage hensyn til familiemedlemmernes
indtægter, eller at der kan indrømmes en undtagelse fra denne regel i
individuelle sager som følge af de særlige omstændigheder, der gør sig gældende[48]. Derudover har EU-Domstolen
også fastslået, at der i national lovgivning, der indeholder et sådant krav,
ikke må foretages en sondring mellem, om den familiemæssige tilknytning er
opstået før eller efter referencepersonens indrejse på medlemsstatens område.
Referencepersons evne til at råde over regelmæssige indtægter, der er
tilstrækkelige til, at referencepersonen kan forsørge sig selv og sine
familiemedlemmer kan ikke på nogen måde afhænge af tidspunktet for familiens
etablering[49]. 4.5. Integrationsforanstaltninger Kommissionen
anerkender den skønsmargin, medlemsstaterne har, til at afgøre, om det skal
kræves, at tredjelandsstatsborgere skal efterkomme en række integrationsforanstaltninger,
og træffe de foranstaltninger, der er mest hensigtsmæssige i lyset af
situationen i deres lande[50].
Kommissionen understreger dog, at formålet med sådanne foranstaltninger er at lette
integrationen af familiemedlemmerne. Hvorvidt disse foranstaltninger er lovlige,
afhænger af, om de tjener dette formål, og om de er i overensstemmelse med
proportionalitetsprincippet, dvs. hvorvidt disse foranstaltninger er
tilgængelige, hvordan de er udformet, hvordan de tilrettelægges, og hvorvidt de
eller virkningerne heraf tjener andre formål end integration. Hvis integrationsforanstaltningerne
reelt anvendes til at begrænse familiesammenføringerne, vil det svare til, at
der stilles et yderligere krav for at opnå familiesammenføring. Det ville være
i strid med direktivets formål, som er at fremme familiesammenføringer, og til
hinder for dets effektive virkning[51]. Medlemsstaterne
kan derfor kræve, at familiemedlemmer skal efterkomme de
integrationsforanstaltninger, der er omhandlet i artikel 7, stk. 2,
men det må ikke være en absolut betingelse, hvis opfyldelse retten til
familiesammenføring afhænger af. Arten af de integrationsforanstaltninger,
der er omhandlet i artikel 7, stk. 2, er forskellig fra de betingelser,
der er fastsat i artikel 4, stk. 1, og artikel 7, stk. 1.
For det første tillader artikel 4, stk. 1 — som en status quo-klausul[52] —
udelukkende medlemsstaterne at kontrollere, om børn over 12 år, der
ankommer uafhængigt af resten af deres familie, opfylder betingelserne for
integration, før de giver tilladelse til deres indrejse og ophold[53]. For
det andet kan medlemsstaterne i henhold til artikel 7, stk. 1, kræve
godtgørelse for, at disse krav er opfyldt eller ifølge en realistisk prognose
kan opfyldes. De kan derfor anses for at være forudgående betingelser,
som medlemsstaterne kan kræve opfyldt af referencepersonen, før de giver
tilladelse til familiemedlemmernes indrejse og ophold. I modsætning
hertil tillader artikel 7, stk. 2, medlemsstaterne at kræve, at
tredjelandsstatsborgere skal efterkomme en række integrationsforanstaltninger.
Medlemsstaterne kan kræve, at familiemedlemmerne gør en bestemt indsats for at
vise deres vilje til at integrere sig, f.eks. ved at kræve, at de skal deltage
i sprog‑ eller integrationskurser forud for eller efter deres ankomst. Da
formålet med disse foranstaltninger er at lette integrationsprocessen,
indebærer det også, at den måde, hvorpå medlemsstaterne opfatter denne
mulighed, ikke kan være ubegrænset. Grundlæggende
omhandler artikel 7, stk. 2, muligheden for at anmode indvandrere om
at gøre den nødvendige indsats for at kunne få en hverdag i det samfund, som de
skal integrere sig i, og medlemsstaternes mulighed for at kontrollere, om de
viser den nødvendige vilje til at integrere sig i det nye samfund. Kontrollen
af, hvor villige indvandrere er til at integrere sig, kan have form af en prøve
vedrørende de grundlæggende evner, det skønnes nødvendigt at besidde til det
formål. Denne prøve bør være kønsbestemt, således at der tages hensyn til visse
kvinders særlige situation, hvis de f.eks. har et meget lavt uddannelsesniveau.
Prøvens sværhedsgrad, udgifterne til at deltage, adgangen til det nødvendige
undervisningsmateriale for at forberede sig til en sådan prøve eller adgangen
til selve prøven må reelt ikke udgøre hindringer, der gør det mere kompliceret
at nå disse mål[54].
Med andre ord må de integrationsforanstaltninger, som en medlemsstat kræver,
ikke medføre en pligt til at præstere, som reelt er en foranstaltning, der begrænser
muligheden for familiesammenføring. Foranstaltningerne skal tværtimod være med
til at sikre, at familiesammenføringen lykkes. Derudover skal
integrationsforanstaltningerne være forholdsmæssige og anvendes med den
nødvendige fleksibilitet, så der i den enkelte sag og i lyset af de specifikke
omstændigheder kan bevilges familiesammenføring, selv når integrationskravene
ikke er opfyldt[55].
Medlemsstaterne skal derfor fastsætte bestemmelser, der giver reel mulighed for
undtagelser, udsættelse eller andre former for integrationsforanstaltninger,
når den pågældende indvandrer har særlige problemer, eller særlige personlige
omstændigheder gør sig gældende. Særlige
individuelle omstændigheder, der kan tages hensyn til, kan f.eks. være den
pågældendes kognitive evner, hvor udsat den pågældende person er, særlige
tilfælde, hvor der ikke er adgang til undervisnings‑ eller
prøvefaciliteter, eller andre usædvanligt hårde situationer. Der skal også
lægges vægt på det forhold, at i mange dele af verden har kvinder og piger i
mindre grad adgang til uddannelse og derfor i mindre grad end mændene kan læse
og skrive. Medlemsstaterne kan derfor ikke nægte indrejse eller ophold på deres
område for et af de familiemedlemmer, der er omhandlet i artikel 4,
stk. 1, udelukkende, fordi det pågældende familiemedlem, mens den
pågældende stadig befandt sig i udlandet, ikke bestod den integrationsprøve,
der er fastsat bestemmelse om i den pågældende medlemsstats lovgivning[56]. Kommissionen
finder, at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige
integrationsforanstaltninger for familiemedlemmer, således at de kan lære deres
nye opholdsland at kende, og få kendskab til sproget, hvilket kan lette
integrationsprocessen. Kommissionen mener derfor, at der bør være forholdsvis
let adgang til sprog‑ og integrationskurser (dvs. de bør være
tilgængelige forskellige steder), som er gratis eller til at betale, og som er
skræddersyet til den enkeltes behov, herunder kønsbestemte behov (f.eks.
børnepasningsfaciliteter). Selv om integrationsforanstaltninger inden afrejsen
kan hjælpe indvandrere med at forberede deres nye liv i værtslandet ved at give
dem oplysninger og tilbyde dem uddannelseskurser inden migrationen, kan
integrationsforanstaltninger i værtslandet ofte være mere effektive. 4.6. Karensperiode Artikel 8
giver fortsat medlemsstaterne en begrænset skønsmargin, inden for hvilken de
har mulighed for at kræve, at referencepersonen har haft lovligt ophold på
deres område i en periode på op til to år, inden familiesammenføringen kan
finde sted. Hvis en medlemsstat vælger at anvende denne mulighed, må den ikke
indføre en generel karensperiode på samme måde for alle ansøgere uden
hensyntagen til de særlige omstændigheder i de konkrete sager og mindreårige
børns tarv[57].
Domstolen har understreget, at varigheden af opholdet i medlemsstaten kun er ét
af de momenter, der skal tages i betragtning af medlemsstaten ved behandlingen
af en ansøgning om familiesammenføring, og at der ikke kan kræves en
karensperiode, uden at der i den konkrete sag tages hensyn til samtlige
relevante momenter og under behørigt hensyn til mindreårige børns tarv[58]. Formålet med
denne bestemmelse er at sikre, at familiesammenføringen forløber optimalt,
efter at referencepersonen har været bosat i værtsmedlemsstaten i en periode,
der er tilstrækkelig lang til, at det må formodes, at den pågældende er fast
etableret og har nået et vist integrationsniveau[59].
Hvorvidt en karensperiode er tilladt i medfør af direktivet, og dennes længde
afhænger af, om dette krav tjener dette formål og overholder
proportionalitetsprincippet. For at undgå at påvirke familielivet
uforholdsmæssigt meget opfordrer Kommissionen medlemsstaterne til at lade
karensperioderne være så korte, som det er strengt nødvendigt, for derved at nå
målet for denne bestemmelse, navnlig når der er mindreårige børn involveret. Kommissionen er
af den opfattelse, at ved fastsættelse af længden af referencepersonens
"lovlige ophold" skal alle de tidsrum, hvori den pågældende har
opholdt sig på medlemsstatens område i overensstemmelse med dennes nationale
lovgivning, medregnes, lige fra den første dag. Der kan være tale om ophold på
grundlag af en opholdstilladelse eller ethvert andet dokument, der giver ret
til lovligt ophold. Ulovlige ophold, herunder perioder, hvor den pågældende har
været på tålt ophold, eller hvor tilbagesendelsen er blevet udskudt, skal dog
ikke medregnes. Medlemsstaterne
kan kræve, at referencepersonens lovlige ophold skal være uafbrudt for derved
at sikre en vis grad af stabilitet og integration. Afbrydelser af opholdet, som
ikke bringer dette formål i fare, er dog tilladt. Der kan f.eks. være tale om
midlertidige ophold uden for medlemsstaten (såsom forretningsrejser, ferie
eller besøg hos familien i oprindelseslandet) eller korte perioder med ulovligt
ophold (f.eks. udløb af opholdstilladelsens gyldighed som følge af for sen
ansøgning om forlængelse eller forsinkelser i behandlingen af ansøgningen).
Perioder med lovligt ophold, inden referencepersonen opnår en
opholdstilladelse, der er gyldig i mindst et år, jf. artikel 3,
stk. 1, bør også indgå ved beregningen af det lovlige opholds varighed. X er en tredjelandsstatsborger, der
lovligt har opholdt sig i en medlemsstat i en uafbrudt periode på ni måneder.
Nu har X fået en opholdstilladelse, der er gyldig i et år, og som kan forlænges
ubegrænset. X ønsker at blive familiesammenført med sin ægtefælle, der er
tredjelandsstatsborger, og indgiver en ansøgning om familiesammenføring. Medlemsstaten kræver en karensperiode og
finder det i X's tilfælde passende at anvende maksimumslængden af det lovlige
ophold på to år for derved at sikre, at familiesammenføringen finder sted under
gunstige forhold. I dette tilfælde kan X's ægtefælle blive familiesammenført
med ham efter udgangen af den resterende karensperiode, dvs. efter yderligere
15 måneder. Efter
Kommissionens opfattelse omfatter karensperioden ikke det tidsrum, som medlemsstaterne
har brug for til at behandle ansøgningen, jf. artikel 5, stk. 4[60].
Begge tidsrum kan starte og slutte på forskellige tidspunkter og kan overlappe
eller ikke overlappe hinanden afhængigt af den enkelte sag. Kommissionen
finder, at der kan indgives ansøgning fra det tidspunkt, hvor referencepersonen
får en opholdstilladelse, der er gyldig i mindst et år, og har rimelige
udsigter til at opnå permanent ophold[61],
men medlemsstaterne kan udsætte familiesammenføringen ("inden
familiesammenføringen kan finde sted"), indtil den karensperiode, der
er fastsat i deres lovgivning, er udløbet. Y er en tredjelandsstatsborger, der
netop er ankommet til en medlemsstat og straks opnår en opholdstilladelse, der
er gyldig i to år og kan forlænges. Y ønsker at blive familiesammenført med sin
ægtefælle og to mindreårige børn og indgiver en ansøgning om
familiesammenføring. I Y's tilfælde finder medlemsstaten, at
Y og hendes ægtefælle allerede har vist en høj grad af integration. Af hensyn
til børnenes tarv beslutter medlemsstaten derfor, at der ikke er behov for en
karensperiode. Som følge af administrative problemer er man i medlemsstaten
bagefter med behandlingen af ansøgninger, og medlemsstaten træffer først denne
afgørelse efter ni måneder. I Y's tilfælde kan hun blive familiesammenført med
sin ægtefælle og sine børn fra det tidspunkt, hvor hun modtager meddelelse om
afgørelsen. EU-Domstolen har
fastslået, at direktivets bestemmelser med undtagelse af artikel 9, stk. 2,
finder anvendelse på et ægteskab, der er indgået, såvel inden referencepersonen
tog ophold i en medlemsstat, som herefter[62],
hvorfor der ikke må sondres mellem de to situationer, hvad angår
karensperioden. Selv om Kommissionen deler medlemsstaternes bekymring over den
mulige misbrug af retten til familiesammenføring, må muligheden for at kræve en
karensperiode ikke anvendes udelukkende for at forhindre misbrug.
Artikel 8 har udelukkende til formål at kræve en vis grad af stabilt
ophold og integration for at sikre, at familiesammenføringen kan finde sted på
gunstige betingelser. Der findes bedre midler, såsom individuelle vurderinger
af de enkelte sager, til at forhindre proformaægteskaber. Z er en tredjelandsstatsborger, der
lovligt har opholdt sig i en medlemsstat i fire år som studerende. Efter
afsluttet eksamen får Z et job og modtager en ny opholdstilladelse, der er
gyldig i et år og kan forlænges ubegrænset. I mellemtiden møder Z D, der er
tredjelandsstatsborger, og indleder et forhold. 13 måneder senere bliver
de gift og ansøger om familiesammenføring, således at D kan slutte sig til
hende. I Z's tilfælde er det potentielle krav
om en karensperiode på højst to års lovligt ophold allerede opfyldt, så D
kan blive familiesammenført med Z, straks efter at hun har modtaget meddelelsen
om afgørelsen. 5. Familiemedlemmernes
indrejse og ophold 5.1. Indrejse,
langtidsvisa og opholdstilladelser I henhold til artikel 13,
stk. 1, skal den berørte medlemsstat, så snart ansøgningen om tilladelse
til familiesammenføring er godkendt, lette udstedelsen af de nødvendige visa
til de pågældende personer. Det indebærer, at når ansøgningen er godkendt, skal
medlemsstaterne sikre, at visumproceduren kan gennemføres hurtigt, mindske de
supplerende administrative byrder til et minimum og undgå dobbeltkontrol af, at
betingelserne for familiesammenføring er opfyldt. Da formålet med familiesammenføringen
er langvarigt ophold, bør der ikke udstedes et korttidsvisum. Hvis det er
særlig svært eller farligt at få adgang til rejsedokumenter og visa, og det
udgør en uforholdsmæssig stor risiko eller en praktisk hindring for en effektiv
udøvelse af retten til familiesammenføring, opfordres medlemsstaterne til at
tage hensyn til de særlige omstændigheder i sagen og forholdene i
oprindelseslandet. I ekstraordinære tilfælde, f.eks. i forbindelse med en stat
i opløsning eller et land med høje interne sikkerhedsrisici, opfordres
medlemsstaterne til at acceptere nødpas udstedt af Den Internationale Røde Kors
Komité (ICRC), udstede et nationalt envejs-laissez-passer eller tilbyde
familiemedlemmer at få udstedt et visum ved ankomsten til medlemsstaten. Det er tilladt
at opkræve administrative gebyrer for udstedelsen af visa, men de må ikke være urimeligt
eller uforholdsmæssigt høje. De må hverken have til formål eller følge at skabe
en hindring for at opnå de rettigheder, direktivet giver, og derved mindske
dets effektive virkning[63]. I
artikel 13, stk. 2, fastsættes det, at medlemsstaterne skal udstede
en første opholdstilladelse med en gyldighedsperiode på mindst et år, som kan
forlænges, til familiemedlemmerne. I henhold til artikel 13, stk. 3,
må gyldighedsperioden for opholdstilladelser, der udstedes til
familiemedlemmer, i princippet ikke være længere end til udløbsdatoen for
referencepersonens opholdstilladelse. For således at synkronisere
udløbsdatoerne for referencepersonens og familiemedlemmernes opholdstilladelser
kan medlemsstaterne udstede opholdstilladelser, der er gyldige i mindre end et
år. Undtagelser fra denne regel er dog tilladt, f.eks. når referencepersonens
opholdstilladelse er gyldig i under et år, men det er sikkert, at den vil blive
forlænget. 5.2. Adgang
til beskæftigelse Referencepersonens
familiemedlemmer har ret til adgang til lønnet beskæftigelse eller selvstændig
erhvervsvirksomhed på lige fod med referencepersonen, jf. dog de fakultative
begrænsninger i artikel 14, stk. 2 og 3. Medlemsstaterne kan i en
periode på ikke over 12 måneder fastsætte de betingelser, hvorunder
familiemedlemmerne kan udøve deres aktivitet. I dette tidsrum kan
medlemsstaterne også begrænse deres adgang til arbejdsmarkedet og endda
gennemføre en arbejdsmarkedstest. Efter de 12 måneder skal medlemsstaterne
tillade familiemedlemmer at udøve en lønnet beskæftigelse eller selvstændig
erhvervsvirksomhed, forudsat at referencepersonen har en sådan tilladelse. Medlemsstaterne
har mulighed for at begrænse adgangen til lønnet beskæftigelse eller
selvstændig erhvervsvirksomhed for førstegradsslægtninge i opstigende linje og
voksne ugifte børn, men ikke for andre familiemedlemmer, der får indrejse i
medfør af direktivet. Beslutningen om at give adgang til beskæftigelse for
familiemedlemmer, der får indrejse uden for rammerne af direktivet, henhører
fuldt ud under national kompetence. For at fremme integrationen af
familiemedlemmer[64],
bekæmpe fattigdomsfælderne og undgå nedkvalificering henstiller Kommissionen
til mindst muligt at begrænse familiemedlemmers adgang til arbejdsmarkedet,
navnlig indvandrerkvinders adgang. 5.3. Adgang
til en selvstændig opholdstilladelse I
artikel 15, stk. 1, fastsættes det, at senest efter fem års ophold
har ægtefællen eller den ugifte partner samt børn, der er blevet myndige, efter
ansøgning, hvis det kræves, ret til at få selvstændig opholdstilladelse,
uafhængig af referencepersonens opholdstilladelse, hvis familiemedlemmet ikke
har fået opholdstilladelse med andre begrundelser end familiesammenføring.
Ophold skal forstås som lovligt ophold, og Kommissionen understreger, at
medlemsstaterne har lov til at udstede tilladelsen tidligere. Hvis den
familiemæssige tilknytning ophører, skal ægtefællen eller den ugifte partner
under alle omstændigheder stadig have ret til en selvstændig opholdstilladelse,
men medlemsstaterne har ret til at udelukke voksne børn. Selv om det i
artikel 15, stk. 4, fastsættes, at betingelserne skal fastsættes i
den nationale lovgivning, fastsættes det i artikel 15, stk. 3, at der
ved den familiemæssige tilknytnings ophør bl.a. skal forstås, at ægtefællen
dør, eller parterne skilles eller separeres. Artikel 15,
stk. 2, og artikel 15, stk. 3, første punktum, tillader
medlemsstaterne på et hvilket som helst tidspunkt at udstede selvstændige
opholdstilladelser til voksne børn og førstegradsslægtninge, som
artikel 4, stk. 2, finder anvendelse på, og ved ansøgning alle
personer, der er indrejst som følge af familiesammenføring, hvis ægtefællen
dør, eller parterne skilles eller separeres, eller hvis førstegradsslægtninge i
lige opstigende linje eller efterkommere i lige linje dør. I
artikel 15, stk. 3, andet punktum, fastsættes det, at medlemsstaterne
skal udstede selvstændige opholdstilladelser til alle familiemedlemmer, der er
indrejst som følge af familiesammenføring, hvis der opstår særligt vanskelige
situationer. Medlemsstaterne skal med henblik herpå fastsætte bestemmelser
herom i national lovgivning. De særligt vanskelige situationer skal være
forårsaget af den familiære situation eller den familiære tilknytnings ophør,
ikke på grund af problemer forårsaget af andre årsager. Eksempler på særligt
vanskelige situationer kan f.eks. være tilfælde af vold i hjemmet mod kvinder
og børn, visse tilfælde af tvangsægteskaber, risiko for kønslemlæstelse af
piger/kvinder eller tilfælde, hvor personen vil befinde sig i en særlig
vanskelig familiær situation, hvis den pågældende tvinges til at vende tilbage
til oprindelseslandet. 6. Familiesammenføring
for personer under international beskyttelse 6.1. Flygtninge I direktivets
kapitel V fastsættes flere undtagelser fra artikel 4, 5, 7 og 8, som
skaber mere gunstige betingelser for flygtninges familiesammenføring. Disse
bestemmelser pålægger medlemsstaterne positive forpligtelser, hvortil svarer
klart definerede subjektive rettigheder, eftersom bestemmelserne pålægger dem
under de i direktivet fastsatte omstændigheder at tillade familiesammenføring,
uden at de kan udøve deres skøn[65]. Samtidig
tillader direktivet medlemsstaterne at begrænse anvendelsen af disse mere
gunstige betingelser ved at begrænse dem til 1) de
flygtninge, hvis familiemæssige tilknytning allerede bestod inden deres
indrejse (artikel 9, stk. 2) 2) ansøgninger
om familiesammenføring, der indgives inden for en periode på tre måneder, efter
at der er givet status som flygtning (artikel 12, stk. 1, tredje
afsnit) og 3) familier,
for hvem familiesammenføring er umulig i et tredjeland, som referencepersonen
og/eller familiemedlemmet har særlige forbindelser til (artikel 12,
stk. 1, andet afsnit). Medlemsstaterne
må imidlertid ikke anvende dette manøvrerum på en måde, der vil være i strid
med direktivets formål, som er at fremme familiesammenføring, og til hinder for
direktivets effektive virkning[66].
Medlemsstaterne skal gennemføre og anvende disse bestemmelser under særlig
hensyntagen til flygtninges særlige situation, som har tvunget dem til at
flygte fra deres land, og som forhindrer dem i at have et familieliv i
hjemlandet[67]. Kommissionen
opfordrer til, at en række medlemsstaters eksempel følges, idet de ikke
anvender de fakultative begrænsninger eller tillader større overbærenhed i erkendelse
af flygtninges særlige situation og de problemer, de ofte står over for, når de
ansøger om familiesammenføring[68]. I henhold til
artikel 12, stk. 1, kan medlemsstaterne ikke kræve, at flygtningen
og/eller det eller de pågældende familiemedlemmer fremlægger bevis for[69], at
flygtningen opfylder kravene i artikel 7, dvs. bolig, sygeforsikring,
tilstrækkelige indtægter og integrationsforanstaltninger.
Integrationsforanstaltningerne kan dog anvendes, når de pågældende har fået
familiesammenføring (artikel 7, stk. 2, andet afsnit). Da denne regel
er en del af de almindelige bestemmelser og ikke af kapitel V, har den
forrang for artikel 9, stk. 2, som tillader medlemsstaterne at
begrænse anvendelsen af dette kapitel til de flygtninge, hvis familiemæssige
tilknytning allerede bestod inden deres indrejse. Hvad angår en kernefamilie,
der blev skabt efter flygtningens/referencepersonens indrejse, finder
kapitel V følgelig ikke anvendelse, men der kan også iværksættes
integrationsforanstaltninger efter familiesammenføringen. Kommissionen
understreger, at bestemmelserne i kapitel V skal læses i lyset af
principperne i artikel 5, stk. 5, og artikel 17. Ved
behandlingen af flygtninges ansøgninger om familiesammenføring skal
medlemsstaterne derfor foretage en afbalanceret og rimelig bedømmelse af alle
de involverede interesser, og herved navnlig tillægge de berørte børns
interesser vægt[70].
Ingen momenter må særskilt automatisk føre til en afgørelse. Hvert enkelt
moment skal medtages i ligningen udelukkende som et af de relevante momenter[71]. 6.1.1. Familiemedlemmer I henhold til
artikel 10, stk. 1, skal definitionen af familiemedlemmer i
artikel 4 anvendes til at definere flygtninges familiemedlemmer, hvorved
det udelukkes, at der kan anvendes mere stringente definitioner eller stilles
yderligere krav. Alle obligatoriske og fakultative begrænsninger i medfør af
artikel 4 skal også anvendes, f.eks. udelukkelse af polygame ægteskaber,
dog med undtagelse af artikel 4, stk. 1, tredje afsnit, som ikke
finder anvendelse på børn af flygtninge. Artikel 10,
stk. 2, tillader udtrykkeligt medlemsstaterne at udvide dette anvendelsesområde,
således at de kan tillade familiesammenføring af andre familiemedlemmer, som
ikke er omhandlet i artikel 4, hvis de forsørges af flygtningen. Medlemsstaterne
opfordres til at anvende deres skønsmargin på den mest humanitære måde, da der
i artikel 10, stk. 2, ikke fastsættes nogen begrænsninger, hvad angår
grad af slægtskab med "andre familiemedlemmer". Kommissionen
opfordrer medlemsstaterne til også at medtage enkeltpersoner, som ikke er
biologisk beslægtede, men som der tages vare på inden for familieenheden,
f.eks. plejebørn, selv om dette stadig er helt op til medlemsstaternes eget
skøn. Begrebet forsørgelse er det afgørende element. 6.1.2. Manglende
officiel dokumentation I
artikel 11 fastsættes det, at artikel 5 finder anvendelse på indgivelsen
og behandlingen af ansøgningen, jf. dog artikel 11, stk. 2, hvad
angår undtagelsen med hensyn til officiel dokumentation. I overensstemmelse med
artikel 5, stk. 2, kan medlemsstaterne således tage hensyn til anden
dokumentation for at fastslå den familiemæssige tilknytning, og der kan gennemføres
samtaler og foretages undersøgelser, hvis det er hensigtsmæssigt og nødvendigt. Den særlige
situation, som flygtninge befinder sig i, når de er blevet tvunget til at
flygte fra deres land, indebærer imidlertid, at det ofte er umuligt eller
farligt for flygtningene eller deres familiemedlemmer at fremlægge officiel
dokumentation eller tage kontakt til de diplomatiske og konsulære myndigheder i
deres oprindelsesland. I
artikel 11, stk. 2, fastsættes det udtrykkeligt, og medlemsstaterne
ingen skønsbeføjelser har i den henseende, at afslag på en ansøgning ikke
udelukkende må baseres på manglende dokumentation, og at medlemsstaterne i
sådanne tilfælde skal "tage hensyn til anden dokumentation" for, at
en sådan tilknytning foreligger. Da en sådan "anden dokumentation"
skal vurderes i overensstemmelse med den nationale lovgivning, har
medlemsstaterne en vis skønsmargin, men de skal vedtage klare regler for
kravene til, hvilken dokumentation der skal fremlægges. Eksempler på
"anden dokumentation" for at fastslå den familiemæssige tilknytning
kan være skriftlige og/eller mundtlige erklæringer fra ansøgerne, samtaler med
familiemedlemmer eller undersøgelser i oprindelseslandet. Sådanne erklæringer
kan så f.eks. understøttes af dokumentation såsom dokumenter, audiovisuelt
materiale, alle former for bilag eller beviser (f.eks. eksamensbeviser eller
kvitteringer for pengeoverførsler) eller viden om særlige forhold. Den individuelle
vurdering, der er omhandlet i artikel 17, kræver, at medlemsstaterne tager
hensyn til alle relevante momenter, når de undersøger den dokumentation,
ansøgeren har fremlagt, bl.a. alder, køn, uddannelse, baggrund og social status
samt særlige kulturelle aspekter. Kommissionen finder, at hvis der fortsat er
alvorlig tvivl, efter at andre typer dokumentation er blevet undersøgt, eller
hvis der er meget, der tyder på, at ansøgeren har bedrageriske hensigter, kan en
dna-test anvendes som sidste udvej[72].
I sådanne tilfælde finder Kommissionen, at medlemsstaterne skal overholde
UNHCR's principper for dna-test[73]. Direktivet
forhindrer ikke medlemsstaterne i at opkræve gebyrer for dna-test eller andre
undersøgelser. Disse gebyrer må imidlertid ikke være urimeligt eller uforholdsmæssigt
høje, således at de skaber en hindring for at opnå de rettigheder, direktivet
giver, og derved mindsker dets effektive virkning[74]. Ved
fastsættelsen af eventuelle gebyrer finder Kommissionen, at medlemsstaterne bør
tage hensyn til flygtninges særlige situation og opfordrer medlemsstaterne til
at dække udgifterne til dna-test, navnlig hvis de pålægges flygtningen eller
dennes familiemedlemmer. 6.1.3. Undtagelser
fra de gunstigere bestemmelser i kapitel V Artikel 12,
stk. 1, andet afsnit, giver medlemsstaterne mulighed for ikke at anvende
gunstigere betingelser, hvis familiesammenføring er mulig i et tredjeland, som
referencepersonen og/eller familiemedlemmet har særlige forbindelser til. Denne
mulighed kræver, at tredjelandet udgør et realistisk alternativ og derved et
sikkert land for referencepersonen og dennes familiemedlemmer. Bevisbyrden,
hvad angår muligheden for familiesammenføring i et tredjeland, påhviler
medlemsstaten, ikke ansøgeren. Flytningen til et sådant tredjeland bør navnlig
ikke indebære en risiko for forfølgelse eller tilbagesendelse[75] af
flygtningen og/eller dennes familiemedlemmer, og flygtningen skal have mulighed
for at få beskyttelse i overensstemmelse med konventionen fra 1951 om
flygtninges retsstilling. Med "særlig forbindelse" forstås, at
referencepersonen og/eller familiemedlemmet har familiemæssige, kulturelle og
sociale bånd til tredjelandet[76]. I henhold til
artikel 12, stk. 1, tredje afsnit, kan medlemsstaterne kræve, at
flygtningen opfylder betingelserne i artikel 7, stk. 1, hvis der ikke
indgives ansøgning om familiesammenføring inden for en periode på tre måneder,
efter at der er givet status som flygtning. Flygtninge har ofte problemer af
praktisk art med at overholde denne frist, og de kan udgøre en praktisk
hindring for familiesammenføringen. Kommissionen finder derfor, at det forhold,
at de fleste medlemsstater ikke anvender denne begrænsning, udgør den mest
hensigtsmæssige løsning. Hvis
medlemsstaterne alligevel vælger at anvende denne bestemmelse, finder
Kommissionen, at de bør tage hensyn til de objektive praktiske hindringer,
ansøgeren står over for, som et af de momenter, der tages i betragtning ved
vurderingen af den individuelle ansøgning. Selv om medlemsstaterne i henhold
til artikel 11 og artikel 5, stk. 1, frit kan beslutte, om
ansøgningen skal indgives af referencepersonen eller familiemedlemmet, kan
flygtninge og deres familiemedlemmers særlige situation desuden gøre dette
særlig vanskeligt eller umuligt. Kommissionen
mener derfor, at medlemsstaterne, navnlig hvis de anvender en tidsfrist, bør
give referencepersonen mulighed for at indgive ansøgningen på medlemsstatens
område for derved at garantere en effektiv udøvelse af retten til
familiesammenføring. Hvis en ansøger står over for objektive praktiske
hindringer for at opfylde fristen på tre måneder, finder Kommissionen, at
medlemsstaterne bør tillade den pågældende at indgive en ufuldstændig ansøgning,
der færdiggøres, så snart de krævede dokumenter foreligger eller kan opspores.
Kommissionen opfordrer også indtrængende medlemsstaterne til at give klare
oplysninger om familiesammenføring til flygtninge i tide og på en letforståelig
måde (f.eks. hvornår der gives flygtningestatus). 6.1.4. Rejsedokumenter
og langtidsvisa Det kan være
særlig problematisk for flygtninge og deres familiemedlemmer at få de
nødvendige rejsedokumenter og langtidsvisa, og det kan udgøre en praktisk
hindring for familiesammenføring. Kommissionen finder derfor, at
medlemsstaterne skal være særlig opmærksomme på denne særlige situation og gøre
det lettere at opnå rejsedokumenter og langtidsvisa, således at flygtninge
effektivt kan udøve deres ret til familiesammenføring. I de tilfælde, hvor det
er umuligt for flygtninge og deres familiemedlemmer at få nationale
rejsedokumenter og langtidsvisa, opfordres medlemsstaterne til at anerkende og
acceptere nødpas udstedt af Den Internationale Røde Kors Komité (ICRC) og
rejsedokumenter udstedt i henhold til 1951-konventionen[77],
udstede envejs-laissez-passer og tilbyde familiemedlemmerne mulighed for at få
udstedt et visum ved ankomsten til medlemsstaten. 6.2. Personer
under subsidiær beskyttelse Artikel 3,
stk. 2, udelukker, at direktivet og dermed de gunstigere betingelser for
flygtninge anvendes, hvis referencepersonen: a) ansøger
om anerkendelse af flygtningestatus, og der endnu ikke er truffet endelig
afgørelse om ansøgningen eller er under b) midlertidig
eller c) subsidiær
beskyttelse eller
ansøger om at få denne status. Kommissionen understreger,
at direktivet ikke skal fortolkes som en forpligtelse for medlemsstaterne til
at nægte familiesammenføring for personer, der er under midlertidig eller
subsidiær beskyttelse[78].
Kommissionen finder, at behovet for humanitær beskyttelse hos personer under
subsidiær beskyttelse ikke er anderledes end flygtninges behov herfor, og
opfordrer medlemsstaterne til at vedtage regler, der sikrer flygtninge og
personer under midlertidig eller subsidiær beskyttelse de samme rettigheder. Ligheden
mellem de to former for beskyttelsesmæssig status bekræftes også i det
omarbejdede direktiv om flygtningestatus (2011/95/EU)[79] som
en del af EU's asylpakke[80].
Selv når en situation ikke er omfattet af EU-retten, er medlemsstaterne stadig
forpligtet til at overholde menneskerettighedskonventionens artikel 8 og
14[81]. 7. Generelle
principper 7.1. Information I direktivet
opfordres medlemsstaterne til at fastsætte regler for proceduren for behandling
af ansøgninger om familiesammenføring, som skal være effektive og kunne anvendes
i praksis samt være gennemsigtige og retfærdige for at sikre de pågældende et
passende retssikkerhedsniveau[82].
For at opfylde disse kriterier skal medlemsstaterne udarbejde praktiske
vejledninger med detaljerede, præcise og klare oplysninger til ansøgerne og
videreformidle oplysninger om eventuelle ændringer heraf rettidigt og tydeligt.
Sådanne praktiske vejledninger skal gøres let tilgængelige, bl.a. på nettet[83] og de
steder, hvor ansøgningerne indgives, uanset om det er på konsulater eller andre
steder. Kommissionen henstiller, at disse vejledninger stilles til rådighed på
medlemsstatens sprog, på det lokale sprog det sted, hvor ansøgningen indgives,
og på engelsk. 7.2. Barnets
tarv I henhold til
den generelle bestemmelse i artikel 5, stk. 5, skal barnets tarv i
alle handlinger vedrørende børn komme i første række[84].
Medlemsstaterne skal derfor tage hensyn til barnets velfærd og familiens
situation i overensstemmelse med princippet om respekt for familielivet,
jf. konventionen om barnets rettigheder og EU's charter om grundlæggende
rettigheder. EU-Domstolen har
fastslået, at artikel 5, stk. 5, og betragtning 2 kræver, at når
en medlemsstats forvaltning behandler en ansøgning, navnlig når den afgør, om
betingelserne i artikel 7, stk. 1, er opfyldt, skal direktivet
fortolkes og anvendes i lyset af chartres bestemmelser[85] om
respekten for privatliv og familieliv[86]
og børns rettigheder[87].
EU-Domstolen har også fastslået[88],
at barnet med henblik på fuld og harmonisk udvikling af sin personlighed bør
vokse op i et familiemiljø[89],
at medlemsstaterne skal sikre, at barnet ikke adskilles fra sine forældre mod
deres vilje[90],
og at et barns eller dettes forældres ansøgning om indrejse i eller udrejse af
en medlemsstat med henblik på familiesammenføring behandles på en positiv,
human og hurtig måde[91].
EU-Domstolen har
endvidere fastslået[92],
at retten til respekt for privatlivet og familielivet skal sammenholdes med
pligten til at tage hensyn til barnets tarv[93]
og børns behov for regelmæssigt at have personlig forbindelse og direkte
kontakt med begge sine forældre[94].
Når en medlemsstat behandler en ansøgning, skal den følgelig sikre, at barnet
ikke bliver adskilt fra sine forældre mod deres vilje, medmindre medlemsstaten
beslutter, at hensynet til barnets tarv kræver en sådan adskillelse i
overensstemmelse med den vedtagne lovgivning og de vedtagne procedurer. Der
skal gives en begrundelse for en sådan afgørelse for at sikre en effektiv domstolsprøvelse. 7.3. Misbrug
og svig Kommissionen
finder det nødvendigt, at der træffes foranstaltninger til bekæmpelse af
misbrug og svig i forbindelse med de rettigheder, direktivet giver. Af hensyn til
både samfundet og de oprigtige ansøgere opfordrer Kommissionen medlemsstaterne
til at træffe håndfaste foranstaltninger i overensstemmelse med bestemmelserne
i artikel 16, stk. 2 og 4. I
artikel 16, stk. 2, er det fastsat, at medlemsstaterne kan give
afslag på en ansøgning eller inddrage eller afslå at forny familiemedlemmernes
opholdstilladelse, hvis det konstateres a) at der
er afgivet ukorrekte eller misvisende oplysninger, at der er anvendt falske
eller forfalskede dokumenter, at der er begået svig, eller at der er anvendt
andre ulovlige midler eller b) at
ægteskabet, partnerskabet eller adoptionen udelukkende havde til formål at gøre
det muligt for vedkommende at indrejse eller opholde sig i en medlemsstat
("proformaægteskaber eller ‑forhold", "falske
forældreskabsattester"). Medlemsstaterne
kan ved vurderingen i sådanne tilfælde navnlig tage hensyn til det forhold, at
et ægteskab eller et forhold blev indgået eller en adoption gennemført, efter
at referencepersonen havde fået udstedt sin opholdstilladelse. Artikel 16,
stk. 4, giver medlemsstaterne mulighed for at foretage punktuel kontrol,
hvis der er begrundet mistanke om svig eller proformaægteskab, ‑partnerskab
eller ‑adoption. Det er dog ikke tilladt at foretage generel punktuel
kontrol af særlige kategorier af ægteskaber, forhold eller adoptioner. Proformaægteskaber
kan omfatte ægteskaber mellem tredjelandsstatsborgere og a) andre
tredjelandsstatsborgere, der har ophold i EU b) EU-borgere,
der har udøvet deres ret til fri bevægelighed eller c) statsborgere
i den pågældende medlemsstat. Selv om der gælder
andre rettigheder og retlige regler for familiesammenføring i disse tilfælde,
er de vigtigste definitioner, undersøgelser og afklaringsforanstaltninger de
samme. Som følge heraf kan der på tilsvarende vis henvises til afsnit 4.2
i retningslinjerne fra 2009 vedrørende direktivet om fri bevægelighed med
henblik på vejledning vedrørende definitioner[95]. Kommissionen
bebudede i sin meddelelse af 25. november 2013 om fri bevægelighed for unionsborgere
og deres familiemedlemmer[96],
at den ville hjælpe myndighederne med at implementere EU-regler, der skal give
dem mulighed for at bekæmpe potentielt misbrug af retten til fri bevægelighed,
ved at udarbejde en håndbog om håndtering af proformaægteskaber
(foranstaltning 1). Håndbogen vil vedrøre problemet med proformaægteskaber
mellem EU-borgere og ikke-EU-borgere i forbindelse med EU-borgeres frie bevægelighed
(direktiv 2004/38/EF), men ikke mellem to ikke-EU-borgere i forbindelse med
direktiv 2003/86/EF. I lyset af de paralleller, der er til de operationelle
aspekter af bekæmpelse af potentielt misbrug og svig i forbindelse med retten
til familiesammenføring, kan der på tilsvarende vis henvises til denne håndbog
med henblik på vejledning, når det er relevant, navnlig vedrørende
undersøgelsesredskaber og ‑teknikker og samarbejde på tværs af grænserne. I lyset af, at
organiserede kriminelle er involveret, er det for effektivt at bekæmpe
proformaægteskaber nødvendigt med en operationel indsats, der omfatter
politisamarbejde og udveksling af bedste praksis mellem de kompetente nationale
myndigheder i egnede retshåndhævelsesfora. Med henblik herpå blev der i EU's
politikcyklus for organiseret og grov international kriminalitet medtaget et
specifikt strategisk mål (mål 4) vedrørende proformaægteskaber inden for
rammerne af prioriteten i tilknytning til "fremme af ulovlig
indvandring"[97].
Prioriteterne i politikcyklussen gennemføres tværfagligt gennem fælles
foranstaltninger mellem de nationale myndigheder og Kommissionens agenturer
såsom Europol, hvorved der sikres flere udvekslinger af operationelle
oplysninger mellem medlemsstaterne om forskellige aspekter af det bredere
problem med proformaægteskaber i tilknytning til organiseret kriminalitet. 7.4. Individuel
vurdering Ifølge Domstolen
er medlemsstaterne forpligtet til at foretage en afbalanceret og rimelig
bedømmelse af alle de involverede interesser ved gennemførelsen af direktiv
2003/86 og ved behandlingen af ansøgninger om familiesammenføring[98].
Domstolen finder desuden, at i henhold til artikel 17 er medlemsstaterne
forpligtet til at foretage en helhedsvurdering af alle relevante momenter i
hver enkelt sag. Denne forpligtelse gælder også, når medlemsstaterne anvender
muligheden for at kræve dokumentation for, at bestemte betingelser (såsom
bolig, sygeforsikring og indtægter, jf. artikel 7) er opfyldt, når de
kontrollerer, at et barn over 12 år, der ankommer uafhængigt af sin
familie, opfylder betingelserne for integration (artikel 4, stk. 1,
sidste afsnit), når et barn over 15 år indgiver en ansøgning
(artikel 4, stk. 6), eller når det kræves, at ægtefællen som minimum
har nået en bestemt alder (artikel 4, stk. 5). Ingen af disse
momenter må særskilt automatisk føre til en afgørelse, men skal indgå i
ligningen som et af de relevante momenter[99]. Eksempler på
andre relevante momenter er arten af personens familiemæssige tilknytning, og
hvor stærk denne er, varigheden af den pågældendes ophold i medlemsstaten, den
pågældendes familiemæssige, kulturelle og sociale bånd til oprindelseslandet,
levevilkårene i oprindelseslandet, de pågældende børns alder, det forhold, at
et familiemedlem er født og/eller opvokset i medlemsstaten, økonomiske,
kulturelle og sociale bånd i medlemsstaten, forsørgelsesberettigede
familiemedlemmer og beskyttelse af ægteskaber og/eller familierelationer. Medlemsstaterne
har vide skønsbeføjelser, når de tager behørigt hensyn til de relevante momenter
i den enkelte sag. De er dog begrænset af principperne i artikel 8 i den
europæiske menneskerettighedskonvention, artikel 7 i Den Europæiske Unions
charter om grundlæggende rettigheder, hvad angår beskyttelse af familie og
respekt for familieliv samt Menneskerettighedsdomstolens og Domstolens
relevante praksis. Følgende principper skal overholdes: alle individuelle
omstændigheder i en sag skal indkredses, og den vægt, individuelle og
offentlige interesser tillægges, skal være den samme i sammenlignelige sager.
Desuden skal afvejningen af de relevante individuelle og offentlige interesser
være rimelig og forholdsmæssig. Medlemsstaterne skal udtrykkeligt anføre
begrundelsen for deres afgørelser om afslag på ansøgninger[100]. X er en tredjelandsstatsborger, der har
ophold i en medlemsstat med sin mindreårige datter. X ønsker at blive
familiesammenført med sin ægtefælle, der er tredjelandsstatsborger, men hendes
indtægter opfylder ikke den krævede indtægtstærskel i denne medlemsstat. Skal
medlemsstaten stadig behandle sagens realitet? Ja, medlemsstaten er nødt til at vurdere
alle relevante momenter i den enkelte sag, herunder kravet til indtægter.
Medlemsstaten kan kræve bevis for, at X har faste og regelmæssige indtægter,
der er tilstrækkelige til, at hun kan forsørge sig selv og sin familie, men den
er stadig nødt til at behandle ansøgningen i det berørte barns interesse og ud
fra et ønske om at begunstige familielivet samt på en måde, der hverken er i
strid med direktivets formål eller til hinder for dets effektive virkning[101]. 7.5. Ret
til domstolsprøvelse I henhold til
artikel 18 er medlemsstaterne forpligtet til at sikre de pågældende
personer effektive retsmidler med henblik på domstolsprøvelse af afgørelser
truffet af de nationale myndigheder. Kommissionen understreger, at
medlemsstaterne ved gennemførelsen af EU-retten skal overholde bestemmelserne i
chartret om grundlæggende rettigheder og derfor skal anvende direktivets
bestemmelser om domstolsprøvelse i overensstemmelse med retten til effektive
retsmidler, jf. chartrets
artikel 47 og Domstolens praksis på området[102]. Dette indebærer
mulighed for fuld domstolsprøvelse af sagens realitet og formalitet. Afgørelser
kan således anfægtes, hvad angår både retsforskriften og sagens faktiske
omstændigheder. Sagsøger har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden
en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der allerede er oprettet
ved lov. I chartrets artikel 47 fastsættes bestemmelse om adgang til
effektive retsmidler og en upartisk domstol, så en kvasiretlig eller
administrativ prøvelse kan ikke anses for at være tilstrækkelig. I direktivet opregnes
udtrykkeligt retten til domstolsprøvelse i alene fire tilfælde[103]. EU-Domstolen
har dog i sin praksis fastslået, at der også skal sikres effektive retsmidler i
forbindelse med alle andre afgørelser vedrørende begrænsning af de subjektive
rettigheder, direktivet giver. Chartrets artikel 47 finder anvendelse på
alle rettigheder i medfør af direktivet, herunder f.eks. afgørelser vedrørende
begrænsning af retten til beskæftigelse[104]
eller afslag på en selvstændig opholdstilladelse[105]. Der
skal i den relevante medlemsstats lovgivning fastsættes bestemmelse om de
eventuelle konsekvenser af, at medlemsstaten ikke træffer en afgørelse om en
ansøgning om familiesammenføring inden for den fastsatte frist, uanset om der
er tale om en automatisk godkendelse eller retten til en effektiv
domstolsprøvelse af en afgørelse om automatisk afslag[106]. Den
nationale lovgivning skal sikre en effektiv procedure for opnåelse af
erstatning i tilfælde af, at forvaltningen ikke træffer afgørelse via en administrativ
klageprocedure eller, såfremt en sådan procedure ikke findes, via
domstolsprøvelse. Kommissionen
opfordrer medlemsstaterne til at sikre retten til domstolsprøvelse for både
referencepersonen og dennes familiemedlemmer, således at de effektivt kan udøve
denne ret. [1] Rapport fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om
anvendelsen af Rådets direktiv 2003/86/EF om ret til familiesammenføring
(KOM(2008) 610 endelig). [2] Grønbog om retten for tredjelandsstatsborgere, der bor i EU, til
familiesammenføring (direktiv 2003/86/EF) (KOM(2011) 735 final). [3] http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-is-new/public-consultation/2012/consulting_0023_en.htm. [4] Det syvende møde i det europæiske integrationsforum: Offentlig
høring om retten til familiesammenføring for tredjelandsstatsborgere, der bor i
EU, Bruxelles, den 31. maj til 1. juni 2012,
se http://ec.europa.eu/ewsi/en/policy/legal.cfm#.
Sammenfattende rapport, se:
http://ec.europa.eu/ewsi/UDRW/images/items/static_38_597214446.pdf. [5] Sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske
Union, 27.6.2006, præmis 60. [6] I analogi med sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den
Europæiske Union, 27.6.2006, præmis 54, 59, 61 og 62. [7] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 43. [8] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 44. [9] Ved "tredjelandsstatsborger" forstås enhver person,
der ikke er unionsborger, og som ikke er omfattet af retten til fri
bevægelighed i henhold til EU-retten. [10] Artikel 2, litra a)-d). [11] Direktivets artikel 2, litra e), og artikel 1,
stk. 2, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 1030/2002 af 13. juni
2002 om ensartet udformning af opholdstilladelser til tredjelandsstatsborgere,
som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 380/2008 af 18. april 2008. [12] Hvis f.eks. opholdstilladelsen er givet i tilknytning til
beskæftigelse, er det ved vurderingen nødvendigt at tage hensyn til alle
forhold vedrørende den enkeltes situation såsom beskæftigelsens art, den
økonomiske situation i den pågældende branche og arbejdsgiverens og
arbejdstagerens hensigter, og ikke kun se på, om ansættelseskontrakten
eventuelt kan forlænges. [13] I analogi med sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 43. [14] Sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske
Union, 27.6.2006, præmis 60. [15] Se artikel 2, stk. 9, og artikel 2, stk. 11,
litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003
om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager
og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF)
nr. 1347/2000. [16] F.eks. hvis en referenceperson eller dennes ægtefælle ikke har
forældremyndigheden alene, og den person, med hvem forældremyndigheden deles,
afviser at give sit samtykke eller ikke kan findes. [17] Se Rådets dokument nr. 6504/00, s. 5, bemærkning 7. [18] Direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og
deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på
medlemsstaternes område (EUT L 158 af 30.4.2004, s. 77). [19] Se i forbindelse med direktivet om fri bevægelighed: sag C-327/82,
Ekro, 18.1.1984, præmis 11, sag C-316/85, Lebon, 18.6.1987,
præmis 21, sag C-98/07, Nordania Finans og BG Factoring, 6.3.2008,
præmis 17, og sag C-523/07, A, april 2009, præmis 34, og sag C-83/11,
Rahman m.fl., 5.9.2012, præmis 24. [20] I henhold til direktivet om fri bevægelighed har medlemsstaterne
pligt til at fremme familiesammenføringen med slægtninge i opstigende linje,
mens det i henhold til direktivet om familiesammenføring er en undtagelse, der
kun er tilladt, hvis bestemte betingelser er opfyldt. [21] I analogi med sag C-316/85, Lebon, 18.6.1987, præmis 21-22, sag
C-200/02, Zhu og Chen, 9.10.2004, præmis 43, sag C-1/05, Jia, 9.1.2007,
præmis 36-37, sag C-83/11, Rahman m.fl., 5.9.2012, præmis 18-45, og
sag C-356/11 og C-357/11, O. & S., 6.12.2012, præmis 56. [22] I analogi med sag C-83/11, Rahman m.fl., 5.9.2012, præmis 23. [23] I analogi med sag C-1/05, Jia, 9.1.2007, præmis 37. [24] Kriteriet for, om der er tale om, at en person er
forsørgelsesberettiget, bør primært være, om de forsørgedes økonomiske midler i
lyset af de personlige omstændigheder giver dem mulighed for at opnå den
mindste levestandard i det land, hvor de normalt har ophold (AG Geelhoed i sag
C-1/05, Jia, 9.1.2007, præmis 96). [25] I analogi med sag C-316/85, Lebon, 18.6.1987, præmis 21-22. [26] I analogi med sag C-83/11, Rahman m.fl., 5.9.2012,
præmis 36-40. [27] I analogi med sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 43. [28] I analogi med sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 48. [29] I analogi med sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den
Europæiske Union, 27.6.2006, præmis 99-101. [30] I artikel 3, stk. 5, fastsættes det udtrykkeligt, at
medlemsstaterne har mulighed for at indføre eller bibeholde gunstigere vilkår. [31] Medlemsstaterne kan overveje f.eks. at indføre undtagelser for
nyfødte børn og tredjelandsstatsborgere, der er fritaget fra visumpligten, i
situationer, hvor det anses for at være i mindreårige børns tarv, i tilfælde af
forhold, der bestod forud for indrejsen, og hvor parterne har levet sammen i et
godt stykke tid, af humanitære årsager m.m. Disse eksempler er ikke udtømmende
og afhænger altid af den enkelte sag. [32] I analogi med sag C-508/10, Europa-Kommissionen mod Kongeriget
Nederlandene, 26.4.2012, præmis 62, 64 og 65. [33] I analogi med sag C-508/10, Europa-Kommissionen mod Kongeriget
Nederlandene, 26.4.2012, præmis 69, 70, 74 og 79. [34] I analogi med sag C-508/10, Europa-Kommissionen mod Kongeriget
Nederlandene, 26.4.2012, præmis 77. [35] I analogi med sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 43. [36] Se artikel 18. [37] Selv om baggrunden for, formålet med og den retlige ramme for
direktiv 2004/38/EF ikke er de samme, kan den retspraksis, der henvises til i
afsnit 3 i retningslinjerne fra 2009 vedrørende direktivet om fri
bevægelighed (KOM(2009) 313 endelig, s. 10-14) på tilsvarende vis
tjene som grundlag for medlemsstaterne og de nationale domstole. [38] Artikel 18 i Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november
2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding. [39] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 43. Sag C-356/11 og
C-357/11, O. & S., 6.12.2012, præmis 74. [40] Sag C-356/11 og C-357/11, O. & S., 6.12.2012,
præmis 82. [41] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 46. Se i analogi hermed
sag C-140/12, Brey, 19.9.2013, præmis 61. [42] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 45. [43] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 49. [44] Sag C-356/11 og C-357/11, O. & S., 6.12.2012,
præmis 73. Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 52. [45] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 43 og 47. [46] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 48. [47] Sag C-356/11 og C-357/11, O. & S., 6.12.2012,
præmis 72. [48] I modsætning hertil kræves det i medfør af artikel 16,
stk. 1, litra a), at medlemsstaterne, når opholdstilladelsen skal
fornyes, skal tage hensyn til familiemedlemmernes bidrag til
husstandsindkomsten, hvis referencepersonen ikke længere råder over
tilstrækkelige indtægter, men er afhængig af social bistand fra medlemsstaten.
Da der ikke er nogen bestemmelse, hvori det udtrykkeligt forbydes, at
medlemsstaterne også tager hensyn til familiemedlemmernes bidrag, når der
ansøges om opholdstilladelse for første gang, kan de vælge at gøre det. [49] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 64-66. [50] Hvad angår integration, se de fælles grundlæggende principper for
politikken for integration af indvandrere i Den Europæiske Union, Rådet for Den
Europæiske Union, 2618. møde, retlige og indre anliggender, 19.11.2004,
dokument 14615/04 (Presse 321), og meddelelse fra Kommissionen til
Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og
Regionsudvalget "Europæisk dagsorden for integration af
tredjelandsstatsborgere", 20.7.2011 (KOM(2011) 455 endelig). [51] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 43. [52] Formålet med denne status quo-klausul er at afspejle børnenes evne
til at blive integreret i en ung alder (betragtning 12). [53] Lovligheden af at foretage en sådan sondring mellem forskellige
kategorier af mennesker blev bekræftet i sag C-540/03, Europa-Parlamentet
mod Rådet for Den Europæiske Union, 27.6.2006, præmis 75. [54] Statistiske data og kvalitative evalueringer af virkningerne af
den førte politik kan vise, om visse foranstaltninger udgør reelle hindringer
for familiesammenføring. [55] Automatisk afslag på familiesammenføring som følge af, at de
pågældende ikke består integrationsprøven, kan svare til en overtrædelse af
menneskerettighedskonventionens artikel 17, artikel 5, stk. 5,
og artikel 8. [56] Den eneste situation, hvor integrationsproblemer kan føre til et
afslag, fremgår af artikel 4, stk. 1, sidste afsnit, i tilfælde af,
at medlemsstaten har kontrolleret, at betingelserne for integration ikke er
opfyldt. [57] Artikel 17 og artikel 5, stk. 5. [58] Sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske
Union, 27.6.2006, præmis 99-101. [59] Sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske
Union, 27.6.2006, præmis 97-98. [60] "Karensperioden" er et fakultativt krav for udøvelsen af
retten til familiesammenføring, mens "behandlingsperioden" er den
tidsramme, medlemsstaterne har fastsat for behandlingen af ansøgningerne. [61] Artikel 3, stk. 1. [62] Sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 59-64. [63] I analogi med sag C-508/10, Europa-Kommissionen mod Kongeriget
Nederlandene, 26.4.2012, præmis 69 og 79. [64] Jf. betragtning 15. [65] I analogi med sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den
Europæiske Union, 27.6.2006, præmis 60. [66] I analogi med sag C-578/08, Chakroun, 4.3.2010, præmis 43. [67] Betragtning 8. [68] Problemer med f.eks. de ofte langvarige procedurer for at opspore
familiemedlemmer, at fremlægge dokumentation og indhente officielle dokumenter,
kontakt med (potentielt fjendtligt indstillede) myndigheder i deres
oprindelsesland m.m. inden for en begrænset tidsfrist. [69] Med hensyn til ansøgninger vedrørende medlemmer af en kernefamilie,
som omhandlet i artikel 4, stk. 1. [70] I analogi med sag C-356/11 og C-357/11, O. & S.,
6.12.2012, præmis 81. Sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den
Europæiske Union, 27.6.2006, præmis 62-64. [71] I analogi med sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den
Europæiske Union, 27.6.2006, præmis 66, 88, 99 og 100. [72] Det skal erindres, at dna-test ikke kan anvendes til at bevise et
ægteskab eller slægtskabet til fjerne eller forsørgelsesberettigede
familiemedlemmer, navnlig i tilfælde af adoption, ikke altid er billige eller
til rådighed de steder, som flygtningene eller deres familiemedlemmer har
adgang til, og i visse tilfælde kan skabe betydelige forsinkelser. [73] FN's Højkommissær for Flygtninge (UNHCR), UNHCR-notatet om DNA
Testing to Establishment Familie Relationshibs in the Foretages Container, juni
2008, kan ses på:
http://www.refworld.org/docid/48620c2d2.html. [74] I analogi med sag C-508/10, Europa-Kommissionen mod Kongeriget Nederlandene,
26.4.2012, præmis 69 og 79. [75] En stats tilbagesendelse af en person, uanset hvordan det sker,
til en anden stats område, hvor den pågældende kan blive forfulgt på grund af
race, religion, nationalitet, sit tilhørsforhold til en særlig social gruppe
eller sine politiske anskuelser, eller hvor der er risiko for, at den
pågældende kan blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller anden
umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf. [76] Jf. artikel 17. [77] Jf. artikel 28 i konventionen fra 1951 om flygtninges
retsstilling. [78] Rådets direktiv 2001/55/EF giver udtrykkeligt personer under
midlertidig beskyttelse ret til at blive sammenført med deres familiemedlemmer. [79] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af
13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af
tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international
beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er
berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse
(EUT L 337 af 20.12.2011, s. 9). [80] Fælles europæisk asylsystem. [81] Sag C-256/11, Dereci, 15.11.2011, præmis 72. Sag C-127/08, Metock,
25.7.2008, præmis 79. [82] Betragtning 13. [83] På Kommissionens EU-portal for indvandring og medlemsstaternes
nationale websteder. [84] Artikel 24, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om
grundlæggende rettigheder. [85] Sag C-356/11 og C-357/11, O. & S., 6.12.2012,
præmis 80. [86] Artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende
rettigheder. [87] Artikel 24, stk. 2 og 3, i Den Europæiske Unions charter
om grundlæggende rettigheder. [88] Sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske
Union, 27.6.2006, præmis 57. [89] Sjette betragtning i præamblen til konventionen om barnets
rettigheder. [90] Artikel 9, stk.1, i konventionen om barnets rettigheder. [91] Artikel 10, stk.1, i konventionen om barnets rettigheder. [92] Sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske
Union, 27.6.2006, præmis 58. [93] Artikel 24, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende
rettigheder. [94] Artikel 24, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om
grundlæggende rettigheder. [95] Meddelelse af 2. juli 2009 fra Kommissionen til Europa-Parlamentet
og Rådet om retningslinjer for en bedre gennemførelse og anvendelse af direktiv
2004/38/EF om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og
opholde sig frit på medlemsstaternes område (KOM(2009) 313 endelig,
s. 15-17). [96] Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det
Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om fri bevægelighed
for EU-borgere og deres familiemedlemmer: Fem foranstaltninger, der gør en
forskel (COM(2013) 837 final). [97] Gennemførelse af en EU-politikcyklus for organiseret og grov
international kriminalitet: flerårig strategisk plan vedrørende EU's prioritet
for bekæmpelse af "ulovlig indvandring". [98] Sag C-356/11 og C-357/11, O. & S., 6.12.2012,
præmis 81. [99] Sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske
Union, 27.6.2006, præmis 66, 87, 88, 99 og 100. [100] Artikel 5, stk. 4, afsnit 3. [101] Sag C-356/11 og C-357/11, O. & S., 6.12.2012,
præmis 82. [102] Artikel 51, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder.
Sag C-540/03, Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union, 27.6.2006,
præmis 105. Se også sag C-402/05 P og C-415/05 P, Kadi og Al Barakaat,
3.9.2008. Rapport fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om
anvendelsen af Rådets direktiv 2003/86/EF om ret til familiesammenføring
(KOM(2008) 610 endelig). [103] Afslag på en ansøgning om familiesammenføring, afslag på en
ansøgning om forlængelse af en opholdstilladelse, inddragelse af en
opholdstilladelse og kendelse om udvisning fra en medlemsstats område. [104] Artikel 14, stk. 2. [105] Artikel 15. [106] Artikel 5, stk. 4, tredje afsnit, andet punktum.