RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET om gennemførelsen af direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger Vandområdeplaner /* COM/2012/0670 final */
RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET om gennemførelsen af direktiv 2000/60/EF af
23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske
foranstaltninger Vandområdeplaner (EØS-relevant tekst) 1. Indledning Vandrammedirektivet[1] indførte i
2000 nye og ambitiøse mål om at beskytte og genoprette vandøkosystemerne med
henblik på at sikre bæredygtig anvendelse af vand for mennesker, virksomheder
og natur på lang sigt. Ved vandrammedirektivet indførtes nøgleprincipperne for
integreret vandområdeforvaltning, som forener økonomiske og økologiske hensyn i
vandforvaltningen, i et retligt bindende instrument. Ved vandrammedirektivet blev der fastlagt et
program og en tidsplan for medlemsstaternes udvikling af vandområdeplaner inden
2009. I planerne bør alle foranstaltninger, der skal gennemføres i hvert
vandområdedistrikt for at opfylde målene i vandrammedirektivet, være udpeget. Gennemførelsen af vandrammedirektivet er siden
2001 blevet støttet af et uformelt samarbejde under den fælles
gennemførelsesstrategi ledet af medlemsstaternes vandmyndigheder og
Kommissionen med deltagelse af alle berørte parter. Den fælles
gennemførelsesstrategi har udmøntet sig i vejledninger og en lang række
memoranda, og den er en værdifuld platform for udveksling af erfaringer og
bedste praksis. Denne gennemførelsesrapport fra Kommissionen
kræves i henhold til artikel 18 i vandrammedirektivet og er baseret på
Kommissionens vurdering af de vandområdeplaner, som medlemsstaterne har
indgivet. Den ledsages af arbejdsdokumenter fra Kommissionens tjenestegrene,
som indeholder en detaljeret vurdering af vandområdeplanerne. Dette er en del
af grundlaget for Kommissionens meddelelse om strategien for beskyttelse af
Europas vandressourcer. 2. Vandrammedirektivets
primære elementer Vandrammedirektivets centrale mål er at opnå
god tilstand for alle vandområder inden 2015. Dette omfatter målene om god
økologisk og kemisk tilstand for overfladevandområder og god kvantitativ og
kemisk tilstand for grundvandsforekomster. Det primære instrument til gennemførelsen af
vandrammedirektivet er vandområdeplanerne og de ledsagende indsatsprogrammer.
Planlægningsprocessen indledes med gennemførelse i den nationale ret og
indførelse af administrative ordninger efterfulgt af karakterisering af
vandområdedistrikterne[2], overvågning og vurdering af tilstanden, fastlæggelse af mål og til
sidst udformning af indsatsprogram og gennemførelse heraf. Overvågningen og
evalueringen af foranstaltningernes effektivitet er afgørende oplysninger, der
kæder den ene planlægningscyklus sammen med den næste. Indsatsprogrammet er det
værktøj, der bruges til at reagere over for de identificerede belastninger, så
vandområdet kan opnå god tilstand. Planlægningsprocessens styrke og
vandområdeplanernes tilstrækkelighed og pålidelighed afhænger af god
gennemførelse i hvert mellemliggende trin. Hvis en betydelig belastning f.eks.
overses i analysen af de forskellige belastninger og konsekvenser, vil
overvågningen sandsynligvis ikke blive tilrettelagt med henblik på at vurdere
den, og indsatsprogrammet vil ikke omfatte foranstaltninger, der kan modvirke
den. Figur
1: Oversigt over planlægningsprocessen i forbindelse med vandrammedirektivet 3. Vurderingen af
vandområdeplanerne Vurderingen af vandområdeplanerne er baseret
på medlemsstaternes rapporter, som består af de offentliggjorte planer og
ledsagende dokumentation[3],
og elektronisk rapportering via WISE (det europæiske vandinformationssystem)[4]. Vurderingen af planerne er en
kompleks opgave, der omfatter behandling af omfattende oplysninger på 21 sprog.
Kommissionens vurdering bliver lige så
nøjagtig som medlemsstaternes rapporter. Det anerkendes, at rapporteringen er
en omfattende opgave for medlemsstaterne, navnlig den elektroniske rapportering
i WISE. Der er eksempler på rapportering af høj kvalitet, men også tilfælde,
hvor rapporteringen er mangelfuld eller selvmodsigende. 4. Status for vedtagelse
og rapportering af vandområdeplaner 23 medlemsstater har vedtaget og forelagt alle
deres planer. Fire medlemsstater (BE, EL, ES og PT) har enten ikke vedtaget
planer eller kun vedtaget og forelagt nogle planer. I alt har Kommissionen
modtaget 124 vandområdeplaner (ud af de forventede 174). 75 % af dem
vedrører grænseoverskridende vandområder[5]. I Belgien har regionen Flandern,
hovedstadsregionen Bruxelles og forbundsregeringen (som er ansvarlig for
kystvande) vedtaget planer. Planerne for regionen Vallonien afventes. I Spanien
er vandområdeplanerne for Tinto Odiel y Piedras, Guadalete y Barbate og Cuencas
Mediterraneas Andaluzas blevet godkendt, men ikke forelagt, og kun planen for
vandområdedistriktet Catalonia er blevet vedtaget og forelagt. Portugal og
Grækenland har endnu ikke vedtaget eller forelagt planer.[6] Figur 2[7]:
Status for vedtagelse af vandområdeplaner: GRØN - vedtaget. RØD – ikke vedtaget
eller delvist vedtaget. Forsinkelserne i vedtagelsen af
vandområdeplaner i den første cyklus i nogle medlemsstater har betydning for
den anden gennemførelsescyklus i de pågældende medlemsstater og i andre lande,
de deler afstrømningsområder med. 5. Kommissionens resultater: centrale
budskaber og anbefalinger 5.1. Vil målet om god tilstand
inden 2015 blive nået? Vandrammedirektivets mål om god tilstand er
nødvendigt for at sikre, at der på lang sigt er adgang til tilstrækkeligt vand
af god kvalitet. Hvis der opnås god tilstand for alle vandområder, kan
vandøkosystemerne genoprettes og levere de økosystemtjenester, der er
nødvendige for at støtte liv og økonomisk aktivitet, der afhænger af vand. I henhold til vurderingen af
vandområdeplanerne forventes fremskridt hen imod opfyldelsen af målet, men god
tilstand vil ikke blive opnået inden 2015 for en betydelig del af
vandområderne. Der er flere grunde til dette. Kommissionen udpeger i sin
vurdering af vandområdeplanerne[8]
de væsentligste hindringer i hver medlemsstat og understreger, at
hydromorfologisk belastning, forurening og overindvinding stadig er de
alvorligste belastninger for vandmiljøet. || Antal ms || Antal vandområder || % vandområder i god tilstand eller godt potentiale 2009 || % vandområder i god tilstand eller godt potentiale 2015 || Fremskridt 2009-2015 i % || Ukendt tilstand i 2009 i %[9] Økologisk tilstand for overfladevand || 21[10] || 82684 || 43 || 53 || 10 || 15 Kemisk tilstand for overfladevand || Oplysninger ikke tilstrækkelige til at fastlægge basislinje for 2009[11] || 40 Kvantitativ tilstand for grundvand[12] || 24 || 5197 || 85 || 92 || 7 || 6 Kemisk tilstand for grundvand12 || 24 || 5197 || 68 || 77 || 9 || 3 Kilde: Rapporter fra
medlemsstaterne, 2012. De oplysninger, der fremlægges i
vandområdeplanerne vedrørende den kemiske tilstand for overfladevand, er ikke
tilstrækkeligt klare til at fastlægge en basislinje for 2009. Vandområdernes
kemiske kvalitet er blevet betydeligt bedre i de sidste 30 år, men situationen
med hensyn til de prioriterede stoffer, der er omhandlet i vandrammedirektivet,
er under målene. For en stor andel af overfladevandområderne er den kemiske
tilstand rapporteret som ukendt. De første vandområdeplaner viser desuden
forskellige grader af gennemførelse af direktiv 2008/105/EF om
miljøkvalitetskrav inden for vandpolitikken, og det er derfor vanskeligt at
sammenligne vurderingen af kemisk tilstand mellem de forskellige medlemsstater. Vandrammedirektivet anerkender, at opnåelse af
god tilstand kan tage længere tid i nogle vandområder. Det giver derfor
medlemsstater mulighed for at påberåbe sig en undtagelse på grund af de
naturlige forhold i vandområdet og forlænge fristen til 2027 eller senere[13]. Fristen for opnåelse af god tilstand kan også
forlænges, hvis det f.eks. er teknisk umuligt eller forbundet med
uforholdsmæssigt store omkostninger at genoprette vandområdet til god tilstand
inden 2015[14].
Hvis undtagelser finder anvendelse, skal medlemsstaterne i henhold til
vandrammedirektivet begrunde og forklare årsagerne i vandområdeplanerne. Dette
betyder, at de skal forklare baggrunden for evalueringen af de naturlige
forhold, de uforholdsmæssige udgifter og/eller den tekniske uigennemførlighed,
og hvordan de vil arbejde hen imod målet om god tilstand. Denne begrundelse er
central for beslutningsprocessens gennemsigtighed og ansvarlighed. Alt for ofte anvendes undtagelser i
vandområdeplanerne til at begrunde den eksisterende anvendelse og forvaltning
af vandområder uden en egentlig plan for opnåelsen af målene i
vandrammedirektivet. Anbefalinger til medlemsstaterne: –
De hindringer, der har forhindret gennemførelsen
i den første cyklus, bør vurderes, og der bør iværksættes foranstaltninger for
at overvinde dem i den anden cyklus. –
Ambitionsniveauet bør hæves ved at iværksætte
foranstaltninger for at opnå god tilstand. Hvis der er usikkerhed om
effektiviteten, iværksættes der "no-regret"-foranstaltninger. 5.2. Overvågning
og vurdering: robust viden for at træffe informerede beslutninger Robust overvågning og metoder til omfattende
vurdering af tilstanden for vandområder er afgørende for sund vandforvaltning.
Omkostningerne til overvågning er betydeligt lavere end de omkostninger, der er
forbundet med uhensigtsmæssige beslutninger. Vandrammedirektivet omhandler
overvågningsprogrammer, der kan tilpasses, og som kan bruges til at prioritere
overvågning de steder, hvor den er mest påkrævet. Intelligente
overvågningsprogrammer bør indgå som et integreret element ved udviklingen af
det dokumentationsmateriale, der ligger til grund for udformningen og
gennemførelsen af foranstaltninger. I mange overvågningsprogrammer fremgår det
ikke tydeligt, om og hvordan oplysninger om karakterisering og belastninger anvendes
i videreudviklingen af vandområdeplaner. De oplysninger, der er fremlagt for
Kommissionen, påviser tydelige mangler i overvågningen. De viser, at omkring
15 % af overfladevandområderne i EU er i ukendt økologisk tilstand, og
40 % er i ukendt kemisk tilstand. I nogle medlemsstater er den økologiske
og kemiske vandtilstand ukendt for mere end 50 % af vandområderne. Der
kræves en målrettet indsats. Økologisk tilstand som defineret i
vandrammedirektivet er et udtryk for kvaliteten af de med overfladevandet
forbundne vandøkosystemers struktur og funktion. Den interkalibrering, der er
beskrevet i vandrammedirektivet, har sammenlignet de metoder, som
medlemsstaterne har anvendt til at vurdere den økologiske tilstand, med henblik
på at sikre, at de er i overensstemmelse med vandrammedirektivets definitioner,
som sikrer resultaternes sammenlignelighed på tværs af medlemsstaterne. Dette
har fremmet en betydelig udveksling af oplysninger, som har givet lande med
mindre erfaring med vurdering af økologisk tilstand mulighed for at udnytte
andres viden. Trods betydeligt fremskridt er der i visse
lande væsentlige mangler i forbindelse med udviklingen og anvendelsen af
vurderingsmetoder. Interkalibreringen er i mange tilfælde blevet gennemført på
et rent videnskabeligt plan og ikke anvendt til vandforvaltning. Manglerne er
betydelige, hvad angår overgangsvande og kystvande, og hvad angår biologiske
vurderingsmetoder, der tager hensyn til hydromorfologisk belastning, som er den
belastning, der primært forhindrer vandområder i at opnå god økologisk
tilstand. Vurderingen af kemisk tilstand påviser en
ukendt tilstand for en stor andel af vandområderne. Den kemiske overvågning er
utilstrækkelig i mange medlemsstater, hvor ikke alle prioriterede stoffer
overvåges, eller hvor kun et begrænset antal vandområder overvåges. Anbefalinger til
medlemsstaterne: –
Overvågnings- og vurderingsværktøjerne bør
forbedres og udvides for at opnå et statistisk robust og omfattende billede af
tilstanden for vandmiljøet, som kan anvendes i den fremtidige planlægning. 5.3. Retlig ramme og styring En robust retlig ramme og hensigtsmæssige
styringsstrukturer er nødvendige forudsætninger for vellykket integreret
forvaltning af vandområder. Vandrammedirektivet indførte et nyt fokus for
vandforvaltningen ved at centrere den integrerede tilgang til vandforvaltning i
vandløbsoplande omkring beskyttelse af vandmiljøet og økologiske mål. Med
henblik herpå forventedes en tilpasning af den nuværende retlige ramme og
vandforvaltningsstruktur. Selv om fremskridtet har været betydeligt, er
dette ikke sket i de fleste medlemsstater, hvor status quo er blevet fortsat.
Vandrammedirektivets miljømål er tilsyneladende blevet indført som yderligere
mål, men er reelt ikke blevet integreret i politiske beslutninger. Hensigtsmæssig koordinering af beslutningerne
på tværs af sektorer er afgørende. Beslutninger vedrørende økonomiske
aktiviteter, der ikke tager hensyn til den nuværende og fremtidige
tilgængelighed af vandressourcer, kan give grobund for ubæredygtig praksis, f.eks.
overudnyttelse af ressourcer, som vil få negative konsekvenser for miljøet,
befolkningen og andre økonomiske sektorer. Med vedtagelsen af
vandrammedirektivet forventes medlemsstaterne at integrere foranstaltninger,
der omhandler alle vandanvendelser, i vandområdeplanerne og sikre sammenhæng
mellem vandområdeplanerne og andre værktøjer til fysisk planlægning. Med
vandrammedirektivet er man også gået fra traditionelle anvendelsesbaserede
tilgange til en mere integreret tilgang, og dette bør afspejles i selve
styringen. Dette er sket i forskellige grader. I nogle tilfælde har man
overdraget ansvaret for gennemførelsen af vandrammedirektivet til særlige
enheder uden klar forbindelse til den daglige vandforvaltning eller feedback
for de enkelte vandområder. Det medfører overlappende tilgange og i nogle
tilfælde beslutninger og foranstaltninger, der ikke er forenelige med
vandrammedirektivets mål. Grænseoverskridende samarbejde og koordinering
af gennemførelsesprocesserne er også afgørende for gennemførelsen af
vandrammedirektivets princip om forvaltning på vandløbsoplandsniveau, især
fordi grænseoverskridende vandområder dækker det meste af EU. Med vedtagelsen
af vandrammedirektivet er der sket en væsentlig styrkelse og forbedring af det
internationale samarbejde. Det har i nogle tilfælde udviklet sig fra en
udveksling af oplysninger til fælles problemdiagnosticering og fælles
beslutninger om grænseoverskridende foranstaltninger. Der er udarbejdet fælles
vandområdeplaner for store grænseoverskridende vandområder, men bestræbelserne
på at koordinere foranstaltningerne skal fortsættes. Offentlig deltagelse og brugerdeltagelse i
vandforvaltning er et andet centralt element, der blev indført med
vandrammedirektivet. En proaktiv tilgang kan sikre optimale beslutninger, der
bedre kan accepteres og gennemføres blandt brugerne. Gennemsigtighed med hensyn
til resultaterne af høringsprocesserne er et andet vigtigt element, og der er
gode eksempler i den henseende. Anbefalinger til medlemsstaterne: –
Konsolideringen af integreret tværvidenskabelig
vandforvaltning bør fortsættes. Der bør udvikles løsninger, som på lang sigt
skaber en balance mellem miljøbeskyttelse og bæredygtig økonomisk udvikling, og
de retlige og administrative tilgange bør om nødvendigt tilpasses. –
Der bør tidligt i processen med udarbejdelse af
vandområdeplaner ske en koordinering med lande i fælles vandområder med henblik
på at vedtage og gennemføre grænseoverskridende foranstaltninger. –
Berørte parter og myndigheder bør fra
begyndelsen inddrages i den gennemsigtige planlægningsproces. 5.4. Integration
af kvantitative og kvalitative aspekter i vandforvaltning Sund vandforvaltning bør omfatte kvantitative
og kvalitative aspekter: Vandrammedirektivets mål kan kun opfyldes, hvis
der er nok rent vand til vandøkosystemerne. Den økologiske vandstrømning skal
derfor kunne understøtte den økologiske tilstand og sikre tilgængeligheden af
vand til forskellige formål. Relevansen af problemer med vandmængden anerkendes
i forbindelse med mange vandområder i Europa. Vandområdeplaner beskriver
foranstaltninger vedrørende vandknaphed og tørkeproblemer, som forventes at
blive forværret af indvirkningerne af klimaændringer[15]. Der er
dog en række mangler i vandområdeplanerne med hensyn til kvaliteten og
tilgængeligheden af datasæt og med hensyn til sammenhængende foranstaltninger. Der findes oplysninger om indvirkningerne af
klimaændringer i en række vandområdeplaner, men i de fleste tilfælde påvirker
dette ikke valget af foranstaltninger. Efter planen vil dette problem blive behandlet
grundigere i næste cyklus af vandområdeplaner. Forvaltning af oversvømmelsesrisici er en
naturlig del af integreret vandforvaltning, og problemer vedrørende
oversvømmelse nævnes derfor i vandområdeplanerne i hele EU, især som
begrundelse for omfattende forandring af vandområder. Den anden cyklus af
vandområdeplaner skal koordineres med de første planer for styring af
oversvømmelsesrisici. Anbefalinger til medlemsstaterne: –
Der bør anvendes økologiske vandstrømninger, der
sikrer, at myndigheder og brugere ved, hvor meget vand og hvilken vandstrømning
der kræves for at opfylde målet om god økologisk tilstand. –
Datasæt om vandmængder, vandtilgængelighed og
efterspørgselsprognoser bør forbedres med henblik på at udvikle sammenhængende
og effektive foranstaltninger. –
Overvejelser vedrørende klimaændringer bør
integreres i vandområdeplanerne. –
Udformning af og høring om planer for styring af
oversvømmelsesrisici bør koordineres med den anden cyklus af vandområdeplaner
for at sikre sammenhæng. 5.5. Betydningen af lovgivningen
før vandrammedirektivet for opfyldelsen af vandrammedirektivets mål Inden vandrammedirektivet var EU's vandpolitik
vedrørende vigtige belastninger af vandmiljøet omhandlet i direktivet om
rensning af byspildevand og nitratdirektivet[16].
Disse direktiver sikrer vandbeskyttelse med hensyn til belastningen fra
næringsstoffer, der udledes af landbruget og byområder, og bidrager fortsat til
opfyldelsen af vandrammedirektivets mål. Gennemførelsen af
nitratdirektivet er forholdsvist langt fremme i de gamle medlemsstater (EU-15),
men den er betydeligt bagud i de medlemsstater, der har tiltrådt EU siden
(EU-12), og som nyder godt af overgangsperioder. Manglende finansiel støtte og
effektiv planlægning er de væsentligste flaskehalse. I henhold til den
seneste rapport[17]
i medfør af direktivet om rensning af byspildevand var der indført
kloaksystemer for 99 % af den samlede forurenende belastning i EU-15 og
for 65 % af den samlede belastning for EU-12. Sekundær rensning var
indført for 96 % af belastningen i EU-15 og for 48 % af belastningen
i EU-12. Yderligere rensning fandt sted for 89 % af belastningen i EU-15
og for 27 % af belastningen i EU-12. Tilgængeligheden af ressourcer til at
dække investeringerne er stadig en flaskehals i denne henseende. Omkostningseffektive
tekniske løsninger bør derfor fremmes. Forurening fra
industrielle emissioner er omhandlet i direktivet om integreret forebyggelse og
bekæmpelse af forurening[18].
Den seneste rapport om gennemførelsen af dette direktiv viser, at
emissionsgrænseværdierne for mange godkendelser ikke var i overensstemmelse med
de bedste tilgængelige teknikker eller tog tilstrækkeligt hensyn til
vandmiljøet, selv om dette direktiv har sikret en betydelig strømlining af
miljølovgivningen for industrien i mange medlemsstater. Anbefalinger til
medlemsstaterne: –
Indsatsprogrammerne og udpegelsen af sårbare
zoner i medfør af nitratdirektivet bør styrkes. Overensstemmelsesgraden for
spildevandsrensning bør forbedres ved at udarbejde tilstrækkelige
investeringsplaner og sikre, at emissionsgrænseværdierne er i overensstemmelse
med de bedste tilgængelige teknikker. 5.6. Fremme af rationel anvendelse
gennem hensigtsmæssig prissætning for vand Gennemsigtighed
i form af tilstrækkelige oplysninger om vandomkostningerne er grundlaget for
udviklingen af prissætningspolitikker, der giver brugerne passende tilskyndelse
til en effektiv anvendelse af vandressourcerne i overensstemmelse med
vandrammedirektivet. Der er dog indtil videre kun gjort begrænset fremskridt
med hensyn til gennemførelsen af gennemsigtige prissætningspolitikker. Effektiv anvendelse af vand kræver, at den
anvendte vandmængde måles. Faste satser, afgifter, der afhænger af det
kunstvandede område, eller fælles regninger for flere brugere tilskynder næppe
til bæredygtig anvendelse af vand. I nogle medlemsstater er måling af
vandforbruget inden for visse sektorer, f.eks. landbruget eller private
husstande, ikke gennemført fuldt ud. Fuld omkostningsdækning ved
forsyningspligtydelser, herunder kapitalomkostninger, sikrer, at
investeringerne er bæredygtige på lang sigt. Omkostningsdækning skal også
omfatte miljø- og ressourceomkostninger, idet alle eksterne omkostninger, der
opstår ved anvendelse og bortskaffelse af vand, nødvendigvis også skal dækkes.
Omkostningerne til forsyningspligtydelser bør dækkes ud fra forureneren
betaler-princippet[19]. Der er enkelte medlemsstater, der har
gennemført gennemsigtig omkostningsdækning for miljø- og ressourceomkostninger.
Omkostningsdækning gennemføres i større eller mindre omfang for private
husstande og industrien. For landbruget opkræves betaling for vand kun i
begrænset omfang i mange områder. Vurderingen af vandområdeplanerne påviser den
ringe kvalitet af vurderingen af omkostninger og fordele. En målrettet
forbedring på dette område og fastlæggelse af en fælles metode til beregning af
omkostningerne (herunder miljø- og ressourceomkostninger) og fordelene
(herunder økosystemtjenester) er nødvendig. Ellers vil det hverken være muligt
at sikre gennemførelsen af effektive prissætningspolitikker eller undgå
uforholdsmæssige og uhensigtsmæssige foranstaltninger. Anbefalinger til
medlemsstaterne: –
Det bør sikres, at prissætningspolitikkerne for
vand er gennemsigtige og retfærdige, og de bør baseres på forbrugsmåling. –
Costbenefitanalysen bør forbedres med henblik på
at sikre omkostningsdækning. 5.7. Finansiering af
foranstaltninger Medlemsstaternes indsatsprogrammer indeholder
forskellige instrumenter (retlige, administrative, tekniske,
infrastrukturrelaterede, uddannelsesrelaterede osv.) og kan finansieres på
forskellige måder. Det offentlige budget forventes at dække en del af
foranstaltningerne, men også private operatører forventes at bidrage til
finansieringen, f.eks. via bestemmelserne om omkostningsdækning. Europæiske
fonde – strukturfondene, Samhørighedsfonden eller midlerne fra den fælles
landbrugspolitik – kan også bidrage til finansieringen af visse
foranstaltninger under vandrammedirektivet. Kommissionens forslag til en ny
Life-forordning 2014-2020 omfatter mulighed for at samfinansiere projekter, der
integrerer forskellige EU-fonde og andre finansieringskilder i et fælles stort
projekt, der har til formål at gennemføre foranstaltninger under
vandrammedirektivet. Kommissionens forslag til
samhørighedspolitikken for 2014-2020 er baseret på centrale elementer i
vandrammedirektivet, idet den foreslår anvendelse af samhørigheds- og
strukturfonde i vandsektoren som forudgående betingelser. Samhørighedspolitik
giver mulighed for at forene vandforvaltningsbehov og gennemførelse af
vandpolitikken. Beslutninger om finansiering skal stemme
overens med de prioriteter, der fremgår af vandområdeplanerne. De fleste af
vandområdeplanerne indeholder ikke præcise oplysninger om, hvad det vil koste
at gennemføre foranstaltningerne, og hvordan de vil blive finansieret.
Finansieringsordningerne og tilgængeligheden af midler skal angives, når
foranstaltningerne vælges. Ellers er det usikkert, om foranstaltningerne kan
gennemføres. Anbefalinger til medlemsstaterne: –
Beslutninger om finansiering (herunder EU-fonde)
bør afstemmes med de prioriteter og foranstaltninger, der er beskrevet i
vandområdeplanerne, herunder opfyldelsen af kravene i EU's vandlovgivning. –
Foranstaltningernes omkostninger, de ansvarlige
myndigheder og de parter, der bærer omkostningerne, bør angives i
vandområdeplanerne og indsatsprogrammerne. 5.8. Integration med andre
politikker Planlægning af arealanvendelse, landbrug,
byudvikling, vandkraft, sejlads og oversvømmelsesbeskyttelse kan alt sammen
have betydelig indvirkning på vandressourcerne. Processen vedrørende
vandområdeplaner er en unik lejlighed til at samarbejde med disse sektorer og
udvikle en ramme, hvori disse aktiviteter kan gennemføres på en bæredygtig
måde. Gennemførelsen af vandrammedirektivet kræver, at de vandpolitiske mål
integreres i udviklingen og planlægningen af økonomiske aktiviteter, der er
afhængige af vand. Mere end 90 % af de vurderede
vandområdeplaner tilkendegiver, at landbruget i betydelig grad belaster
vandområderne, herunder via udledning fra diffuse kilder eller punktkilder af
organiske stoffer, næringsstoffer eller pesticider samt hydromorfologisk
belastning. Selv om indsatsprogrammerne beskriver en lang
række tekniske og ikke-tekniske foranstaltninger eller økonomiske instrumenter,
er vigtige elementer udeladt (omfang, tidsplaner og finansiering). Generelt
beskriver vandområdeplanerne ikke en målrettet indsats for at afhjælpe
belastningerne fra landbruget eller tilfredsstillende inddragelse af
landbrugerne i processen i forbindelse med vandrammedirektivet[20]. Der er desuden ikke mange
detaljer om, hvordan de muligheder, som programmerne for udvikling af
landdistrikterne tilbyder, udnyttes. Kommissionens forslag til reformen af den
fælles landbrugspolitik[21]
indeholder en række elementer, der i væsentlig grad kan forbedre samspillet
mellem landbrugs- og vandpolitikken. De omfatter tilføjelse – under visse
betingelser – af vandrammedirektivet til krydsoverensstemmelse, styrkelse af
miljøvenligheden i den fælles landbrugspolitiks første søjle og et
programmeringssystem med en politik for udvikling af landdistrikterne, der
udtrykkeligt udpeger effektiv brug af vand og vandforvaltning som
underprioriteter, der omhandles i programmer for udvikling af landdistrikterne. Vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7, om nye
projekter og forandringer af vandområder fastlægger de forhold, hvorunder
vandbeskyttelse kan vejes op mod økonomisk udvikling. Denne artikel gør nye
forandringer afhængige af de specifikke begrundelser i vandområdeplanen. Ud af
de 116 vurderede planer, som henviser til undtagelser, henviser kun 12 planer
til projekter, der hører under artikel 4, stk. 7. Det er klart, at der er flere
projekter, planlagte og igangværende, som sandsynligvis vil medføre en
forværring af vandområdernes tilstand, men disse nævnes ikke i
vandområdeplanerne. Den manglende henvisning til nye projekter og
programmer i de fleste vandområdeplaner viser, at man ikke har udnyttet
mulighederne for bæredygtig udvikling af økonomiske aktiviteter inden for
rammerne af reel integreret vandforvaltning. I forbindelse med artikel 4, stk. 7, bør
opmærksomheden navnlig rettes mod udvikling af vandkraft. Den betydelige
indvirkning af vandkraft på miljøet skal vurderes i tilstrækkelig grad.
Renovering og udvidelse af eksisterende anlæg bør prioriteres frem for nye
projekter, som bør støttes af en strategisk vurdering på vandområdeniveau og
valg af optimale placeringer, hvad angår energiproduktion og mindste
indvirkning på miljøet[22]. Sejlads på indre vandveje kan ligeledes have
en skadelig indvirkning på vandmiljøet, selv om dette potentielt er en
miljøvenlig transportform. Der er udviklet omfattende vejledninger inden for
rammerne af den fælles gennemførelsesstrategi og andre processer[23], som bør udnyttes for at
sikre, at sejlads på indre vandveje udvikles på en bæredygtig måde, der ikke
hindrer opfyldelsen af vandrammedirektivets mål. Belastninger på land påvirker havmiljøets
tilstand. De foranstaltninger, der iværksættes inden for rammerne af
vandområdeplanerne, vil medvirke til at opnå god tilstand som fastlagt i
havstrategirammedirektivet[24].
I henhold til havstrategirammedirektivet skal der udformes et indsatsprogram
inden 2015. Dette kunne med fordel koordineres med de vandområdeplaner, der
udarbejdes i den anden cyklus inden 2015. Anbefalinger til medlemsstaterne: –
Processen i forbindelse med vandområdeplanerne
bør udnyttes til at skabe en klar ramme for udviklingen af økonomiske
aktiviteter, som er afhængige af vand. –
Samarbejdet med landbruget om udviklingen af
indsatsprogrammer bør forbedres for at sikre gennemførlighed og accept.
Bedriftsrådgivningsordningen bør spille en proaktiv rolle, og mulighederne
under programmerne for udvikling af landdistrikterne bør udnyttes. –
Frivillige foranstaltninger bør afstemmes med
obligatoriske foranstaltninger inden for landbruget med henblik på at fastlægge
en solid basislinje for programmerne for udvikling af landdistrikterne og
krydsoverensstemmelse for vandrelaterede krav. Der bør anvendes fleksible
tiltag til naturlig vandbinding. –
Programmer, planer og projekter, der påvirker
vandmiljøet (f.eks. sejlads, vandkraft eller oversvømmelsesbeskyttelse) bør
koordineres og angives i vandområdeplanerne. 6. Konklusion ·
Der er ydet en betydelig indsats for at forberede
og udarbejde vandområdeplanerne. Vores viden om tilstanden for EU's vandområder
og de aktiviteter, der påvirker dem, er bedre end nogensinde før. Kommissionens
vurdering viser dog, at der bør ydes en mere målrettet indsats for at opfylde
vandrammedirektivets mål i cyklusserne for 2015, 2021 og 2027. ·
Der er gode eksempler på gennemførelse af alle
aspekter af vandrammedirektivet. Medlemsstater, der er bagud med hensyn til
godkendelse og gennemførelse af deres vandområdeplaner, har derfor mulighed for
at lære af andres erfaringer og derved indhente deres forsinkelser. ·
Gennemførelsen bør sikre, at vandforvaltning
baseres på en bedre forståelse af de væsentligste risici og belastninger i et
vandområde, der tager udgangspunkt i effektiv overvågning. Dette vil resultere
i omkostningseffektive tiltag, som kan sikre en bæredygtig forsyning af vand
til mennesker, virksomheder og natur. ·
Kommissionen vil fortsat tilstræbe og fremme et
frugtbart uformelt samarbejde med medlemsstaterne og de berørte parter inden
for rammerne af den fælles gennemførelsesstrategi. ·
Kommissionen vil også bilateralt følge op på
medlemsstaternes gennemførelse af de anbefalinger, der gives i denne
gennemførelsesrapport og i ledsagedokumenter, og samtidig håndhæve
vandrammedirektivets bestemmelser i nødvendigt omfang. ·
Resultaterne i denne rapport er blevet anvendt som
udgangspunkt for de politiske forslag, Kommissionens har fremsat i sin
meddelelse om strategien for beskyttelse af Europas vandressourcer, og vil
blive drøftet yderligere inden for rammerne af den fælles
gennemførelsesstrategi. [1] Direktiv 2000/60/EF om fastlæggelse af en ramme for
Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger suppleret af direktiv 2006/118/EF
om beskyttelse af grundvandet mod forurening og forringelse
(grundvandsdirektivet) og direktiv 2008/105/EF om miljøkvalitetskrav inden for
vandpolitikken. [2] Dette omfatter analysen af de
forskellige belastninger og konsekvenser, den økonomiske analyse, afgrænsningen
af vandområder og fastlæggelse af typologi og referenceforhold for
overfladevandområder samt grundlaget for vurderingen af den økologiske
tilstand. [3] Se http://circa.europa.eu/Public/irc/env/wfd/library?l=/framework_directive/implementation_documents_1/submitted_rbmps. [4] Se http://water.europa.eu og navnlig http://www.eea.europa.eu/themes/water/interactive/water-live-maps/wfd.
[5] Norge gennemfører
vandrammedirektivet som en del af aftalen om Det Europæiske Økonomiske
Samarbejdsområde inden for den tidsplan, der er fastlagt heri. Norge har derfor
vedtaget ni pilotvandområdeplaner. [6] Domstolen
har afsagt dom mod Belgien, Grækenland og Portugal på grund af deres manglende
vedtagelse og forelæggelse af planer. En dom mod Spanien verserer. Det drejer sig om følgende sager: Grækenland - C‑297/11, Belgien
- C‑366/11 og Portugal
- C-223/11. [7] Der findes en opdateret oversigt
på http://ec.europa.eu/environment/water/participation/map_mc/map.htm.
[8] Se de ledsagende arbejdsdokumenter fra Kommissionens
tjenestegrene. [9] ES, PT og EL er ikke inkluderet på grund af manglende
vandområdeplaner. [10] Økologisk tilstand: Lande, der ikke har forelagt
vandområdeplan, ikke har rapporteret om undtagelser eller har høj andel af
områder med ukendt tilstand, er ikke inkluderet. [11] Kemisk tilstand: Mere end 40 % af
overfladevandområderne er rapporteret som "ukendt kemisk tilstand",
og for resten af vandområderne er vurderingen ikke sammenlignelig. [12] Tallene inkluderer ikke FI og SE, som har et meget stort
antal små vandområder i god tilstand. [13] Artikel 4, stk. 4, litra c). [14] Artikel, 4, stk. 4, 5 og 7. [15] Meddelelse om nyvurdering af strategien for indsatsen mod
vandknaphed og tørke. [16] Rådets direktiv 91/271/EØF om rensning af byspildevand
(EFT L135 af 30.5.1991) og Rådets direktiv 91/676/EØF om beskyttelse af vand
mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget (EFT L 375 af
31.12.1991). [17] 6th Commission summary on the Implementation of
the Urban Waste Water Treatment Directive (arbejdsdokument fra Kommissionens
tjenestegrene SEC(2011)1561 final (referenceårene 2007/2008)). [18] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/1/EF af 15.
januar 2008 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening (EUT L 24 af
29.1.2008, s. 8-29). Erstattes af Europa-Parlamentets og Rådets
direktiv 2010/75/EU af 24. november 2010 om industrielle emissioner (integreret
forebyggelse og bekæmpelse af forurening) med virkning fra den 7. januar 2014.
Se http://ec.europa.eu/environment/air/pollutants/stationary/ippc/key_impl.htm.. [19] Kommissionen har indledt overtrædelsesprocedurer mod ni
medlemsstater, som har gennemført en snævrere fortolkning af
forsyningspligtydelser, således at de kun omfatter drikkevand og vandrensning. [20] Se på GD ENV's websted på alle EU-sprog: "Retningslinjer
til forvaltninger om tydelige og gennemsigtige landbrugsforanstaltninger i
henhold til VRD på bedrifterne" og "Integrering
af vandrelaterede hensyn i bedriftsrådgivningstjenester En idéhåndbog til
myndigheder". [21] http://ec.europa.eu/agriculture/cap-post-2013/legal-proposals/index_en.htm.
[22] CIS
Policy Paper on WFD and Hydromorphological pressures. Recommendations for
better policy integration (2006). http://circa.europa.eu/Public/irc/env/wfd/library?l=/framework_directive/thematic_documents/hydromorphology/hydromorphology/_EN_1.0_&a=d
[23] Ibidem; se også fælleserklæringen om sejlads på indre
vandveje og et bæredygtigt miljø i Donau (2007), Platina-projektet: Good
Practice Manual on Sustainable Waterway Planning (2011) og Kommissionens
vejledning om "Sustainable inland waterway development and management in
the context of EU nature legislation" (2012). [24] Direktiv 2008/56/EF om fastlæggelse af en ramme for
Fællesskabets havmiljøpolitiske foranstaltninger, EUT L 164 af 25.6.2008.