RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET Årsrapport om gennemførelsen af Den Europæiske Unions politik for humanitær bistand og civilbeskyttelse i 2011 /* COM/2012/0489 final */
RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET Årsrapport om gennemførelsen af Den
Europæiske Unions politik for humanitær bistand og civilbeskyttelse i 2011 1. Indledning Når
katastrofen rammer, skal hjælpen hurtigt frem. Det
internationale samfund har en moralsk forpligtelse til at hjælpe verdens mest
sårbare befolkninger i krisesituationer, og hjælpen kan være forskellen mellem
liv og død. Som følge af denne forpligtelse er
Den Europæiske Union og dens 27 medlemsstater verdens førende donor af
humanitær bistand og tegner sig for ca. halvdelen af den nødhjælp, der på
verdensplan ydes til ofre for menneskeskabte katastrofer og naturkatastrofer. EU fremmer desuden respekten for og overholdelsen
af den humanitære folkeret. I denne
årsrapport fokuseres på Europa-Kommissionens humanitære bistand og
civilbeskyttelse i 2011. Formålet med
indsatsen er at redde liv, når mennesker har brug for nødhjælp, og at forhindre
og mindske menneskelige lidelser, uden at den befolkning, der er ramt af
naturkatastrofer eller menneskeskabte katastrofer, mister sin integritet og
værdighed. Det
Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Bistand (ECHO) blev oprettet i 1992
som et udtryk for europæisk solidaritet med mennesker i nød over hele verden. I 2004 blev det til Kommissionens Generaldirektorat
for Humanitær Bistand, og i 2010 blev det udvidet til også at omfatte
civilbeskyttelse for at sikre en bedre koordinering og en bedre
katastrofeindsats i og uden for EU. Siden
oprettelsen har Kommissionen via ECHO kanaliseret 14 mia. EUR fra
EU-budgettet ud til ofre for konflikter og katastrofer i over 140 lande rundt
om i verden. I de seneste fem år er der ydet ca. 1 mia. EUR om året som
hjælp til næsten 150 millioner af verdens mest sårbare mennesker, som er
ramt af naturkatastrofer og menneskeskabte katastrofer. Humanitær bistand er et af de to vigtigste
værktøjer, som Den Europæiske Union (EU) råder over, når den skal yde nødhjælp
til mennesker i tredjelande, som er ramt af katastrofer. EU's
humanitære bistand bygger på principperne om menneskelighed, neutralitet,
upartiskhed og uafhængighed. Alle
de afgørelser, Kommissionen træffer, skal være i overensstemmelse med disse
fire principper, som er kernen i den europæiske konsensus om humanitær bistand.
EU's humanitære bistand fordeles uden hensyntagen til politiske dagsordener, og
den har altid til formål at hjælpe de mennesker, som har størst behov uanset
deres nationalitet, religion, køn, etniske oprindelse eller politiske
tilhørsforhold. Denne forpligtelse til
humanitær bistand, som bygger på fastsatte principper, er nu også forankret i
Lissabontraktaten (artikel 214 i traktaten om Den Europæiske Unions
funktionsmåde). Det andet vigtige
værktøj er civilbeskyttelse. 32 lande, herunder alle EU-medlemsstater,
deltager i en civilbeskyttelsesordning, som stiller ressourcer, såsom som
eftersøgnings- og redningshold og udstyr til rådighed, hvis et katastroferamt
land anmoder om assistance. Ordningen drives af monitorerings- og
informationscentret ("MIC") i ECHO. Da Kristalina
Geogieva i 2010 blev udnævnt til Europa-Kommissionens første kommissær for
Internationalt samarbejde, humanitær bistand og krisestyring, fik man samlet
disse værktøjer og dermed gjort EU's katastrofeberedskab mere sammenhængende. Den Europæiske
Unions politik for humanitær bistand og civilbeskyttelse viser viljen til at
støtte mennesker i og uden for EU, der har brug for hjælp, når de er mest
sårbare. En sådan bistand er med til at
opfylde et af de strategiske mål for EU's optræden udadtil, som er fastsat i
artikel 21 traktaten om Den Europæiske Union. Samtidig er der
større opbakning blandt offentligheden i EU: en nylig Eurobarometerundersøgelse
viser, at offentlighedens støtte til EU's humanitære bistand og
civilbeskyttelse er steget i de senere år på trods af den økonomiske krise. · 9 og ud af 10 borgere (88 %) mener, at det er vigtigt for EU fortsat at yde humanitær bistand; dette svarer til en stigning på 9 procentpoint siden den seneste undersøgelse i 2010. Næsten samme antal (84 %) går ind for at fastholde den humanitære bistand. · Der er også bred opbakning (71 %) til Kommissionens rolle som koordinator af EU's humanitære bistand, hvilket er en stigning på 13 procentpoint siden 2010. Et stort flertal af respondenterne (88 %) støtter også et initiativ, som går ud på at involvere unge i EU's humanitære operationer som led i frivilligt europæisk korps for humanitær bistand. · Med hensyn til civilbeskyttelse er 82 % enige i, at en koordineret EU-indsat i tilfælde af katastrofer er mere effektiv end de enkelte landes indsats. · Undersøgelsen om civilbeskyttelse viser, at der er bekymring over muligheden for katastrofer i EU. 75 % af de adspurgte sagde, at de var bekymrede over menneskeskabte katastrofer, såsom olieudslip og atomkraftulykker. Dernæst frygter 67 % oversvømmelser og jordskælv, mens 64 % er mest bekymrede for terrorangreb og 59 % for væbnede konflikter. · 68 % af europæerne er klar over, at EU yder humanitær bistand. 4 ud af 10 (38 %) er klar over, at EU koordinerer civilbeskyttelse. · Ca. en tredjedel føler sig velinformeret om EU's humanitære bistandsaktiviteter, hvilket er 12 % mere i forhold til den tidligere undersøgelse. I undersøgelsen om civilbeskyttelse føler 19 %, at de er velinformerede om EU's indsats. I begge undersøgelser angives tv og internet som den foretrukne informationskilde efterfulgt af aviser og radio. 2. Den overordnede kontekst, som bistanden
ydes i I
2011 var der en stigning i det samlede niveau af humanitære kriser,
katastrofer og sårbarhed. Tendensen til
stigende behov, som overstiger de til rådighed værende ressourcer, fortsætter. Det bliver derfor stadig mere komplekst og
vanskeligt at yde humanitær bistand og civilbeskyttelse. På grund af naturkatastrofernes hyppighed og intensitet opstår
der flere pludselige humanitære kriser og navnlig flere store katastrofer som
dem, der opstod i Afrikas Horn og Japan. Ifølge
statistikker fra Center for forskning i epidemiske sygdommes udbredelse (CRED)[1] og FN's kontor for
katastrofebegrænsning (UNISDR)[2]
var der i løbet af 2011 på verdensplan 302 naturkatastrofer af forskelligt
omfang, som dræbte næsten 30 000 mennesker og fik følger for
206 millioner mennesker. Omkring
106 millioner mennesker blev ramt af oversvømmelse og 60 millioner af
tørke, mens 1,6 million blev ramt af jordskælv. Asien
var langt den hårdest ramte region med over 45 % af katastroferne og
89 % af det samlede antal ofre. Følgerne
af katastrofer er forfærdelige og mangeartede: liv går tabt, og boliger,
afgrøder og indtjeningsmuligheder ødelægges. Selv om kun få er
nævnt ved navn her, har følgerne af disse katastrofer strakt det internationale
humanitære samfund til det yderste. I 2011
måtte FN lancere sin hidtil største samlede appel om midler
(5,7 mio. EUR) til humanitære behov. Kløften
mellem det stigende globale humanitære behov på den ene side og de faldende
ressourcer til at dække disse behov på den anden side bliver større og større,
især i lyset af den økonomiske og finansielle krise, som har ramt mange
vestlige donorlande. Sammen med den kronisk
vanskelige situation, som hersker i mange dele af verden, har dette fortsat en
stor direkte indflydelse på de mange millioner af mennesker, der har brug for
hjælp. Det betyder også,
at donorer må gøre en ekstra indsats for at håndtere katastrofer mere effektivt
og udnytte de knappe ressourcer endnu bedre. For
ECHO betyder det, at der må opnås effektivitetsgevinster i samarbejdet med
partnere og investeres mere i at gøre udsatte samfund mere beredte og stærke. Samtidig må synergier mellem humanitær bistand og
civilbeskyttelse udnyttes fuldt ud. Derudover
spiller EU som en del af det samlede internationale humanitære system en
vigtig rolle, når andre lande og regioner skal anspores til at øge deres
deltagelse i det humanitære beredskab og arbejde, således at der kan trækkes
mere effektivt på de nye vækstlandes stigende ressourcer til humanitært arbejde
og katastrofeindsatser. Menneskeskabte humanitære katastrofer skyldes
fortsat primært interne civile konflikter, hvor civilbefolkningen i stigende
grad udsættes for vold og lidelser. Denne form for konflikt er ofte præget af,
at de krigsførende parter tilsidesætter folkeretten og internationale
principper, hvilket betyder at det såkaldte humanitære rum, dvs. det område,
hvor der på neutral og upartisk vis kan ydes humanitær bistand uden hindringer,
indskrænkes. Det er således blevet mere og mere problematisk at få humanitær
adgang til mennesker i nød, og civilbefolkningens og de humanitære
hjælpearbejderes sikkerhed og beskyttelse volder også problemer. Situationen og
arbejdsbetingelserne er samlet set blevet værre på alle punkter, navnlig i
Somalia, Den Demokratiske Republik Congo (DRC), Afghanistan og Nordkorea. Som følge af disse problemer er der i det
internationale humanitære samfund en stigende forståelse for, at det må lægges
større vægt på at gøre de sårbare samfund mere beredte og stærke,
således at de bliver bedre til at håndtere katastrofer og derved kan mindske de
forfærdelige følger, som katastroferne har på befolkningen og dens levebrød. De langsigtede
virkninger, som større kriser, såsom jordskælvet i Haiti 2010 og
oversvømmelserne i Pakistan, har på levevilkår og levebrød, viser, hvor vigtigt
det er hurtigst muligt at gøre noget ved de mere langsigtede genopbygnings– og
udviklingsbehov. Kun hvis aktører inden for
humanitær bistand og udviklingsbistand arbejder sammen, vil det være muligt at
mindske de forfærdelige konsekvenser, som gentagne katastrofer har på
muligheden for at skabe bæredygtig udvikling. Man
fortsatte derfor i 2011 med at sammenkoble nødhjælp, rehabilitering og
udvikling, bl.a. ved at Kommissionens tjenestegrene sammen programmerede
fødevaresikkerhedsbudgettet i visse regioner og ved at sikre tæt samarbejde med
stabilitetsinstrumentet (kortsigtede foranstaltninger) om genopretningens
første fase. Der er bl.a. udarbejdet en fælles
metode og midler til at teste den, der er skabt et tættere samarbejdet mellem
dem, der yder humanitær bistand og udviklingsbistand, og der er udarbejdet en
række innovative tilgange til den praktiske gennemførelse på stedet. 3. EU's humanitære bistands- og
civilbeskyttelsesaktiviteter i 2011 EU ydede gennem
Kommissionen (ECHO) behovsrelateret humanitær bistand og fremmede leveringen af
europæisk civilbeskyttelsesbistand i naturalier til en værdi af i alt
1 154 mio. EUR i 2011. ·
Der blev ydet humanitær bistand til ca.
117 millioner mennesker[3]
i 91 lande uden for EU, hvilket i gennemsnit svarer til 10 EUR pr.
modtager ·
Der blev som følge af 18 anmodninger ydet bistand
fra civilbeskyttelsesordningen i og uden for EU. Det oprindelige
budget for humanitær bistand på 853 mio. EUR blev suppleret flere
gange for at sætte ind over for nye kriser og naturkatastrofer, som opstod i
løbet af året, dvs. den interne konflikt i Libyen, krisen efter valget på
Elfenbenskysten, den sult, der opstod som følge af tørke og blev forværret af
konflikten i Afrikas Horn, konflikten i Sudan om Sydsudans uafhængighed og
oversvømmelsen i Pakistan. For at kunne dække
disse nye behov blev der skaffet nye midler ved overførsel af midler fra EU's
nødhjælpsreserve, ved anvendelse af den 10. Europæiske Udviklingsfond, som er
reserveret til humanitær bistand til landene i Afrika, Vestindien og
Stillehavet, ved EFTA-bidrag[4]
og ved overførsler fra andre budgetposter under EU's udgiftsområde for ekstern
bistand (udgiftsområde 4). Ud af de samlede
EU-midler, der blev ydet i 2011, blev ca. 42 % ydet som følge af
langvarige kriser, 38 % som følge af naturkatastrofer og 20 % som
følge af ad hoc-kriser og -interventioner. Naturkatastrofer fortsatte med at forårsage menneskelige lidelser og alvorlige skader
over hele verden i 2011. Kommissionen har
udviklet en tostrenget strategi til at håndtere denne form for katastrofer: ·
hurtig indsats ved at
yde humanitær bistand og fremme og koordinere civilbeskyttelsesbistanden fra
EU’s medlemsstater og lande, der deltager frivilligt i
civilbeskyttelsesordningen, til andre lande (EU-lande eller tredjelande) gennem
aktivering af ordningen ·
katastrofeberedskab ved
at identificere de geografiske områder og befolkninger, der er mest udsat for
naturkatastrofer, og for hvilke der etableres specifikke
katastrofeberedskabsprogrammer. I 2011 ydede Kommissionen humanitær bistand
til håndtering af konsekvenserne af følgende katastrofer: ·
Den tredobbelte katastrofe i form af jordskælv,
tsunami og en nuklear eksplosion i Japan ·
Tørke i Vestafrika
(Burkina Faso, Mauretanien, Mali, Niger og Tchad), i Afrikas Horn (Djibouti,
Etiopien, Kenya og Somalia) og Central- og Sydamerika (Paraguay, Bolivia,
Honduras, El Salvador og Guatemala) ·
Oversvømmelser i
Pakistan, Bangladesh, Indien, Sri Lanka og Peru ·
Cykloner/Orkaner/Tropiske storme i Sydøstasien (Cambodja, Laos, Filippinerne, Thailand og Vietnam), i
Centralamerika (El Salvador, Guatemala, Honduras og Nicaragua) og i Vestindien
(St. Lucia) ·
Epidemier i Cameroun. 3.1. Humanitære bistandsinterventioner I 2011 brød en
større humanitær krise ud i Afrikas Horn. En
kombination af høje fødevarepriser, manglende nedbør, en stigning i antallet af
fordrevne mennesker (primært på grund af den voldelige konflikt i Somalia) og
begrænset adgang for humanitære hjælpearbejdere førte til en voldsom
forringelse af fødevaresikkerheden og ernæringstilstanden hos sårbare
befolkningsgrupper. Situationen blev forværret
af den eksisterende fattigdom og ringe evne til at kunne klare situationen. I anden halvdel af 2011 var mere end
13 millioner mennesker påvirket af krisen. Kommissionen
satte ind ved at skaffe mere end 181 mio. EUR til at bistå de mest
udsatte befolkningsgrupper i regionen. Udover at sætte ind i tilfælde af
katastrofer bestræber Kommissionen sig også på at øge katastrofeforebyggelsen
og -beredskabet både i EU og resten af verden, navnlig i regioner, som er
særligt udsatte for naturkatastrofer. Midlerne
i 2011 blev koncentreret om minimering af katastroferisici og tilpasning
til klimaændringer. ECHO iværksatte nye
DIPECHO-programmer i Sydasien, Sydamerika samt i landene i Stillehavet og
Vestindien. Den integrerede også
risikominimering i overordnede bistandsoperationer. Med hensyn til
"menneskeskabte kriser" udviklede de politiske protester i Libyen
sig til en borgerkrig, som til sidst gjorde det nødvendigt for NATO at gribe
ind med en militær luftoffensiv for at beskytte civilbefolkningen. Konflikten i Libyen førte til en større
flygtningekrise ved grænserne til Tunesien og Egypten, som krævede EU-bistand
til den humanitære indsats og til at sende mennesker, som havde arbejdet i
Libyen og var flygtet fra konflikten, tilbage til deres hjemland. Krisen efter valget i Elfenbenskysten
fortsatte, hvilket også påvirkede nabolandene. I
Irak er sikkerhedssituationen blevet værre og værre siden
parlamentsvalget den 7. marts 2010; oprørere
fortsatte kampen mod politi og soldater samt civile ved hjælp af
masseeksplosioner i et forsøg på at undergrave tilliden til de irakiske
sikkerhedsstyrker, da de amerikanske tropper gjorde klar til at trække sig ud
af Irak ved udgangen af 2011. Ud over disse
kriser måtte Kommissionen også fortsat gribe ind i adskillige langvarige og
komplekse nødsituationer. Som eksempel kan
nævnes: Sudan og Sydsudan:
Den formelle opdeling af Sudan i to lande startede fredeligt, da Sydsudan den
9. juli 2011 blev verdens 196. land. De væbnede konflikter langs den
nye grænse bliver dog værre og værre, og der venter stadig vanskelige
forhandlinger for at løse en række uafklarede spørgsmål (f.eks. deling af
olieindtægter og markering af grænsen). I mellemtiden er nye nødsituationer
opstået, og de har ført til en skarp stigning i de humanitære behov i både
Sudan og Sydsudan. Det besatte palæstinensiske område,
hvor befolkningen fortsat lever under israelsk besættelse og lider store afsavn
og social nød. En langvarig samfundsøkonomisk krise kendetegnet af strenge
restriktioner på bevægelsesfriheden og ødelæggelse af fysiske aktiver har ført
til en stor stigning i fattigdommen og arbejdsløsheden. På Vestbredden er
udvidelsen af Israels bosættelser en krænkelse af palæstinenserne, og
sikkerhedsmuren påvirker dagligdagen. Der er fortsat streng kontrol med
palæstinenseres indrejse i Israel og Østjerusalem, og bønder har svært ved at
få adgang til den del af deres jord, der ligger tæt på muren og bosættelserne.
Tusinde boligejere trues konstant med nedrivningsafgørelser, og antallet af
folk, der bliver sat ud af boligen, er steget. I Den Demokratiske Republik Congo, hvor
der er 1,9 millioner fordrevne mennesker ud af en samlet befolkning på 71
millioner, er den humanitære situation stadig usikker i mange regioner. Høsten
har været meget ringe grundet adgangsproblemer og konflikt. Der er stadig mange
internt fordrevne i det konfliktramte område Nord- og Sydkivu i den østlige del
af landet. Selv om visse dele af Nordkiva gradvist er blevet mere stabile, er
situationen i andre dele blevet meget værre, hvilket betyder, at situationen
samlet set er meget ustabil. I Equateur-provinsen resulterede en konflikt
mellem etniske grupper i slutningen af 2009, som endte med hærens intervention,
i et stort antal fordrevne personer og flygtninge, der strømmede til
Republikken Congo og Den Centralafrikanske Republik. Vedvarende angreb fra
Herrens Modstandshær (LRA) har skabt et voldsomt antal fordrevne personer inden
for Orientaleprovinsen og store strømme af flygtninge til Den Centralafrikanske
Republik. Trods den stigende byrde, som de komplekse
nødsituationer har påført i de seneste år, og trods manglen på respekt for de
humanitære principper og nødhjælpsarbejderes sikkerhed, er der også tilfælde,
hvor den humanitære situation har forbedret sig. Der er f.eks. tegn på, at
betingelserne bliver bedre, når den humanitære indsats følges nøje op med
hensigtsmæssige målrettede udviklingstiltag[5]. 3.2. Civilbeskyttelsesoperationer Med hensyn til
civilbeskyttelse blev EU's civilbeskyttelsesordning taget i brug 18
gange i løbet af året[6]
(4 gange i EU og 14 gange uden for EU) som følge af hændelser som eksplosionen
ved en flådebase i Cypern, skovbrande i Grækenland og Albanien, oversvømmelser
i Pakistan, jordskælv i Tyrkiet samt jordskælvet og tsunamien i
Japan. Derudover blev EU-borgere og
tredjelandsstatsborgere evakueret i løbet af krisen i Libyen. Eksperter blev sendt til brændpunkter i og uden for
EU som led i 12 evaluerings- og koordineringsmissioner. Forslaget til en
afgørelse om en EU-civilbeskyttelsesordning[7]
blev vedtaget af Kommissionen ved udgangen af 2011. Det drøftes stadig i Rådet
og Europa-Parlamentet. Yderligere oplysninger findes i punkt 4. Formålet med
lovgivningsforslaget er at styrke ordningens instrumenter. I dag er anvendelsen af
EU-civilbeskyttelsesressourcer primært baseret på frivillige ad hoc-tilbud fra
de 32 deltagende medlemsstater. Kommissionen
ønsker at gå over til en forud fastsat ordning, som gør det muligt at sætte ind
øjeblikkeligt. 3.3. Finansielle og menneskelige
ressourcer ECHO
har over 300 mennesker, der arbejder fra centralt hold i Bruxelles og over 400
på de 44 lokale kontorer, der er fordelt på 38 lande i verden. Umiddelbart efter en katastrofe tager humanitære
eksperter ud til stedet for at vurdere behovene og for at følge gennemførelsen
af de humanitære projekter, EU støtter. Denne
behovsstyrede tilgang er kendetegnende for EU's humanitære bistand og for,
hvordan den fordeles til ca. 200 partnere bestående af ngo'er, FN-agenturer og
andre internationale organisationer som Den Internationale Røde Kors Komité og
Det Internationale Forbund af Røde Kors- og Røde Halvmåneselskaber og nogle
specialiserede organer fra EU-medlemsstaterne. Det er vigtigt
for ECHO at have mange forskellige partnere, da det derved bliver muligt at
dække de stigende behov i forskellige dele af verden, ofte i stadigt mere
komplekse situationer. De tilskud og
bidrag, som ECHO forvalter, ydes ved at udvælge de bedste indkomne forslag. I 2011 blev midlerne fordelt blandt ECHO's
partnere således: 50 % til ngo'er,
36 % til FN-agenturer og 14 % til internationale organisationer. Humanitære
organisationer oplever i stigende grad problemer med at få adgang til de
mennesker, der har brug for hjælp. Dette
skyldes på den ene side, at regeringer og væbnede grupper gør det humanitære
rum mindre, fordi de ser bort fra selv den mest basale beskyttelse, som ydes i
medfør af den humanitære folkeret, og på den anden side sikkerhedsproblemer. Regeringer begrænser i højere og højere grad
leveringen af humanitær bistand (f.eks. i Sri Lanka).
I mange konfliktramte områder (f.eks. DRC, Somalia og Sudan) oplever
nødhjælpsarbejderne særligt brutale krigsførelsesmetoder, deriblandt angreb på
civile og ofte anvendelsen af seksuelle overgreb som krigsvåben. Antallet af
angreb på nødhjælpsarbejdere, heriblandt kidnapning, udvisning og drab, ser
desuden ud til at være stigende. Donorer må
indse, at det ikke kun er nødhjælpsarbejdernes sikkerhed, der er på spil, men
også den finansiering og infrastruktur, som de leverer.
Nogle regeringer er villige til at gå så vidt som til at ekspropriere
eller "låne" midler og ejendom, der er finansieret af donorer
og/eller udvise nødhjælpsorganisationer, så snart de er blevet frataget deres
værdier. 4. Politik for humanitær bistand og
civilbeskyttelse På politisk
niveau fokuserede Kommissionen i 2011 på følgende strategiske initiativer: ·
Fremlæggelse af lovgivningsforslag om EU's civilbeskyttelse
med det formål at styrke de eksisterende instrumenter væsentligt. I dag er
anvendelsen af EU-civilbeskyttelsesgrupper og -ressourcer primært baseret på
frivillige ad hoc-tilbud fra de deltagende medlemsstater. Selv om EU's
civilbeskyttelsesordning allerede spiller en vigtig rolle for at støtte,
koordinere og supplere den gensidige bistand, foreslår Kommissionen at gå over
til en forud fastsat ordning, som gør det muligt at sætte ind øjeblikkeligt.
Der er i den forbindelse taget initiativ til at skabe et mere effektivt
beredskabscenter i 2013, som skal afløse monitorerings- og informationscentret
(MIC). Det vil være et selvstændigt døgnåbent center, som gør det muligt for EU
at indtage en mere proaktiv rolle i planlægningen, det forberedende arbejde,
den operationelle koordinering og den logistiske støtte. ·
Initiativ til at oprette frivilligt europæisk
korps for humanitær bistand, som omhandlet i Lissabontraktaten (artikel
214, stk. 5, i TEUF). I 2011 iværksatte ECHO en offentlig høring og konsekvensanalyse
og lancerede nogle pilotprojekter. Resultatet af disse aktiviteter skal bidrage
til et forslag om retsregler for korpset, som forventes at blive vedtaget i
2012. ECHO lagde også særlig vægt på udvalgte tværgående
politiske prioriteter i overensstemmelse med forpligtelserne i den europæiske
konsensus om humanitær bistand[8]
og den dertil hørende handlingsplan. Disse politiske prioriteter omfatter
f.eks. den videre lancering af EU's politik for humanitær fødevarebistand.
Forhandlingerne om moderniseringen af fødevarekonventionen fandt sted på denne
baggrund. For at forbedre den fælles indsats for at opfylde fødevaresikkerheds-
og ernæringsbehovene har Kommissionen undertegnet en hensigtserklæring om
"programmatisk samarbejde om fødevaresikkerhed og ernæring" med tre
FN-agenturer: FN's Fødevare- og Landbrugsorganisation (FAO),
Verdensfødevareprogrammet (WFR) og Den Internationale Fond for
Landbrugsudvikling (IFAD). Kommissionen støtter katastrofeberedskabsaktioner
i regioner, der er udsat for naturkatastrofer, for at hjælpe lokalsamfund med
at reagere hurtigt og effektivt, når katastrofen rammer, og derved spare mange
liv. Støtten ydes via DIPECHO-programmer, som blev lanceret i 2010, og nye
programmer i Sydasien, Stillehavsområdet, Sydamerika og Vestindien. Bidraget
til katastrofeberedskab rækker et godt stykke videre end
DIPECHO-handlingsplanerne, da mange af de vigtigste beslutninger om humanitær
bistand også har katastrofeberedskab eller minimering af følgerne af
katastrofer som formål. Mainstreaming er baseret på aktiviteter med tilknytning
til infrastrukturstøtte, oplysning og bevidstgørelse af offentligheden,
afbødende foranstaltninger i mindre skala, kortlægning og elektronisk
registrering af data, systemer til tidlig varsling, uddannelse, styrkelse af
institutionelle rammer og klimatilpasningsforanstaltninger. ECHO opfordrede som led i sit civilbeskyttelsesmandat
til samarbejde mellem de 32 lande[9],
der deltager i civilbeskyttelsesordningen. Derved stræber ECHO efter at
effektivisere ordningerne til forebyggelse af og beskyttelse mod naturskabte,
teknologiske eller menneskeskabte katastrofer i Europa. Kommissionen startede også med at indsamle
oplysninger som led i et 18-måneders program om god praksis i forbindelse med
katastrofeberedskab, hvor der fokuseres på bestemte former for katastrofer
(jordskælv, tsunamier, oversvømmelser, storme, tørke og hedebølger) og på
tværgående foranstaltninger (såsom planlægning og infrastruktur).
Gennemførelsen af civilbeskyttelsesordningen sikrer, at mennesker, miljø,
ejendom og kulturarv beskyttes bedre i tilfælde af katastrofer. På
katastrofeberedskabsområdet fokuserer EU på tidlige varslingssystemer, moduler
og uddannelsesprogrammet i civilbeskyttelsesordningen (der blev uddannet over
890 eksperter i 2011, og der blev givet støtte til fire øvelser i fuld skala).
Derudover har Kommissionen ydet finansiel støtte til en række
beredskabssamarbejdsprojekter (hvor der oprettes grupper til evakuering af
borgere, evakuering i tilfælde af atomulykker, redningsarbejde i forbindelse
med grotteulykker og rensning af kyststrækninger, der er blevet olieforurenet). Der blev ydet bistand på grundlag af de
midler, som medlemsstaterne stillede til rådighed, i de EU-lande og
tredjelande, der blev ramt af katastrofer, efter anmodning fra regeringen i det
katastroferamte land. [1] www.cred.be. [2] www.unisdr.org. [3] Hvor 105 mio. blev ydet som humanitær bistand og
fødevarebistand og 12 mio. blev ydet i form af katastrofeberedskabsforanstaltninger. [4] Den Europæiske Frihandelssammenslutning. [5] Som forklaret yderligere med konkrete eksempler i
ledsagedokumentet. Se eksemplerne i Tchad, Burundi/Tanzania eller i kapitel 3.9
om "transition and resilience". [6] 18 aktiveringer, 3 tidlige varslinger og 6
overvågningsanmodninger. [7] KOM(2011) 934 endelig, vedtaget den 20.12.2011. [8] Vedtaget af Rådet, Europa-Parlamentet og Kommissionen
den 18. december 2007 – EUT C 25 af 30.1.2008. [9] De 27 EU-medlemsstater samt Norge, Island, Liechtenstein,
Kroatien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.