RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET om anvendelsen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 af 27. oktober 2004 om samarbejde mellem nationale myndigheder med ansvar for håndhævelse af lovgivning om forbrugerbeskyttelse ("forordningen om forbrugerbeskyttelsessamarbejde") /* COM/2012/0100 final */
INDHOLDSFORTEGNELSE 1........... Indledning....................................................................................................................... 2 2........... CPC-netværket: Den seneste
udvikling i den retlige og institutionelle ramme..................... 3 2.1........ Den retlige ramme........................................................................................................... 3 2.2........ Den seneste udvikling i den
institutionelle ramme.............................................................. 3 2.3........ CPC-systemet................................................................................................................ 4 2.4........ De ressourcer, der er afsat til
CPC-netværket................................................................. 5 2.5........ CPC-Udvalget............................................................................................................... 5 3........... CPC-netværket: mange forbedringer,
men stadig langt igen.............................................. 6 3.1........ Statistiske tendenser i
referenceperioden......................................................................... 6 3.2........ Generel vurdering........................................................................................................... 7 3.3........ CPC-netværket: behov for en ekstra
indsats.................................................................... 9 4........... Andre samarbejdsområder: Fælles
aktiviteter og udveksling af embedsmænd................. 10 4.1........ Fælles aktiviteter og udveksling af
embedsmænd........................................................... 10 4.2........ Internationalt samarbejde.............................................................................................. 11 5........... Konklusioner og det videre forløb................................................................................. 11 5.1........ Konklusioner................................................................................................................ 11 5.2........ Det videre forløb.......................................................................................................... 12 BILAG....................................................................................................................................... 14 RAPPORT FRA
KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET om anvendelsen af Europa-Parlamentets og
Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 af 27. oktober 2004 om samarbejde mellem
nationale myndigheder med ansvar for håndhævelse af lovgivning om
forbrugerbeskyttelse ("forordningen om
forbrugerbeskyttelsessamarbejde")
1.
Indledning
Det indre marked er blevet en del af forbrugernes
dagligdag, hver gang de køber varer og tjenesteydelser. For fuldt ud at udnytte
de potentielle fordele og nye muligheder, som det giver med hensyn til udvalg,
kvalitet og pris, skal de europæiske forbrugere kunne føle sig forvisset om, at
deres rettigheder er beskyttet, når de beslutter sig for at købe. Dette gælder
navnlig for online-dimensionen af det indre marked. Forordningen om forbrugerbeskyttelsessamarbejde[1] (i det følgende benævnt
"forordningen" eller "CPC-forordningen") blev vedtaget i
2004 med dette formål. I forordningen fastlægges en ramme, som gør det muligt
for de håndhævende myndigheder i medlemsstaterne at arbejde tæt sammen med
henblik på hurtigt og effektivt at bringe handelspraksis til ophør, som ikke er
i overensstemmelse med forbrugerlovgivningen, når forbrugere og
erhvervsdrivende er etableret i forskellige lande. For virksomhederne
garanterer forordningen lige vilkår og sikrer, at erhvervsdrivende, som bevæger
sig på kanten af loven, vil blive fordrevet fra markedet. Denne rapport er udarbejdet i henhold til artikel
21 i forordningen, ifølge hvilken der skal foretages en vurdering af
forordningens anvendelse hvert andet år. Denne rapport dækker årene 2009 og
2010. Det er den anden toårige rapport, som Kommissionen har udarbejdet[2]. Rapporten kombinerer både Kommissionens vurdering
af udviklingen og de tilbagemeldinger, der er modtaget fra medlemsstaterne i
form af nationale rapporter, som blev fremsendt til Kommissionen i løbet af
første kvartal 2011. Den fokuserer på driften af det CPC-netværk, der er blevet
oprettet i medfør af forordningen, og det undersøges navnlig, om de mangler,
der er identificeret i Kommissionens toårige rapport fra 2009, er blevet
afhjulpet på tilfredsstillende vis. Rapporten skal også læses i sammenhæng med de
igangværende overvejelser om, hvorvidt det er lykkedes at nå forordningens mål
om at forbedre beskyttelsen af forbrugernes økonomiske interesser[3].
2.
CPC-netværket: Den seneste udvikling i den retlige
og institutionelle ramme
2.1.
Den retlige ramme
Forordningens samarbejdsmekanismer finder kun
anvendelse på håndhævelsen af de retsakter, der er anført i dens bilag. Siden forordningen blev vedtaget i 2004, har flere
lovgivningsforslag ført til ændringer af bilaget, primært med henblik på at
udvide listen over retsakter (f.eks. medtagelsen i november 2009 af artikel 13
i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation[4]). Yderligere ændringer blev
indført ved ændringen af anvendelsesområdet for direktivet om vildledende og
sammenlignende reklame[5]
og ophævelsen af direktiv 87/102/EØF om forbrugerkreditter. For at fjerne eventuelle uklarheder om
forordningens anvendelsesområde fremsatte Kommissionen i 2010 et forslag til
lovgivning[6],
der blev vedtaget den 14. september 2011, og som ændrede forordningens bilag,
så det kom til at afspejle alle de ændringer, der havde fundet sted siden 2004.
Det vil navnlig skabe retlig klarhed om medtagelsen af det nye direktiv
2008/48/EF[7]
om forbrugerkreditaftaler[8].
2.2.
Den seneste udvikling i den institutionelle ramme
CPC-netværket består af nationale
håndhævelsesmyndigheder, som medlemsstaterne underretter Kommissionen om.
Listen over disse myndigheder offentliggøres hvert år i EU-Tidende[9]. Siden 2009 er netværket generelt kommet ind i en
mere stabil fase, når det drejer sig om dets institutionelle ramme, mens de
første to år af dets virke var præget af medlemsstaternes bestræbelser på at
oprette CPC-nettet fuldt ud. Nogle af de ændringer af forordningens bilag, der
er beskrevet ovenfor, har indvirket på netværket: 1) myndighederne med ansvar
for håndhævelsen af direktiv 2008/48/EF om forbrugerkreditaftaler var
midlertidigt udelukket, indtil ændringen af forordningen blev vedtaget, og 2)
nye myndigheder med ansvar for håndhævelsen af artikel 13 i direktivet om
databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation er ved at blive opkoblet,
sådan som det er blevet meddelt Kommissionen. Andre tilpasninger af netværket, som blev meddelt
Kommissionen, f.eks. som følge af ændringer i ministerielle porteføljer på
nationalt plan, kunne alle gennemføres, uden at det berørte netværket i negativ
retning, med undtagelse af én medlemsstat, der rapporterer om betydelige
vanskeligheder og forsinkelser på nationalt plan for én myndigheds vedkommende. Der er nu kun få myndigheder, der ikke er opkoblet
til det fælles it-værktøj, som netværket benytter, og det er generelt i
områder, hvor samarbejdet fortsat er sporadisk (f.eks. håndhævelse af artikel
86-100 i direktiv 2001/83/EØF). Kommissionen overvåger fortsat disse
situationer nøje.
2.3.
CPC-systemet
Et centralt element i CPC-netværket er
CPC-systemet, det fælles it-værktøj, som myndighederne benytter til udveksling
af oplysninger. Kommissionen har i løbet af referenceperioden
fortsat sine bestræbelser på at forbedre værktøjet og gøre det mere
brugervenligt med bistand fra den gruppe af nøglebrugere, der blev oprettet i
2006. Det omfattende forberedende arbejde, der går forud
for udviklingen af nye it-funktioner, blev afsluttet, for så vidt angår artikel
9 i forordningen. Gennemførelsen af denne artikel i it-værktøjet var blevet
udsat i aftalen med medlemsstaterne med henblik på at indhøste tilstrækkelig
praktisk erfaring med de kontrolaktioner, den første samordnede
markedsovervågning og de håndhævelsesforanstaltninger, der udføres af
CPC-netværket. Gennemførelsen af disse nye funktioner i 2012 vil lette
koordineringen af håndhævelsesforanstaltninger, som involverer flere myndigheder. Andre forbedringer i den projektkø, som brugerne
har foreslået, omfatter forbedring af søgefunktionen og udvikling af
CPC-systemet til et flersproget værktøj. Brugerne gjorde også opmærksom på, at
svartiden var forholdsvis lang. Dette spørgsmål er blevet undersøgt af
Kommissionens it-tjenester, som arbejder på sagen. Referenceperioden har
også været præget af databeskyttelsesovervejelser. Kommissionens vigtigste
prioritet har været at gennemføre hovedparten af de henstillinger, som artikel
29-gruppen fremsatte i september 2007, og som omfatter de nationale
databeskyttelsesmyndigheder. Kommissionens relevante afgørelse[10] og henstilling[11] blev udarbejdet og drøftet med
medlemsstaterne i 2010 og vedtaget formelt den 1. marts 2011. Der var tidligere
i 2009 blevet gennemført supplerende databeskyttelsesgarantier i CPC-systemet,
f.eks. i form af advarsler til brugerne i pop-up-meddelelser på afgørende
stadier af arbejdsgangen. Kommissionen arbejdede også tæt sammen med Den
Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse (EDPS) i denne periode for at
færdiggøre den forudgående kontrolprocedure. EDPS bekræfter i sin udtalelse[12], at forordningen udgør et
solidt retsgrundlag for udvekslingen af oplysninger, og ser med tilfredshed på
Kommissionens bestræbelser på at integrere databeskyttelse i udformning af
it-værktøjet samt i de fælles behandlingsprocedurer, der er udarbejdet for
netværket. EDPS anbefaler dog, at man overvejer yderligere forbedringer. Det mest presserende spørgsmål, der skal løses, er
at finde en brugbar mekanisme til behandling af indkommende anmodninger fra
registrerede personer om aktindsigt og svar på sådanne anmodninger. Indførelsen
af en sådan koordinationsmekanisme viser sig at være meget kompleks. Den
største udfordring vil være at finde en rimelig balance mellem retten til
privatlivets fred og beskyttelse af personoplysninger og nødvendigheden af at
udveksle oplysninger som led i håndhævelses- og undersøgelsessamarbejdet i
henhold til forordningen med henblik på at bringe overtrædelser af EU's
forbrugerlovgivning til ophør. Den omstændighed, at de nationale forbruger- og
databeskyttelseslovgivninger varierer betydeligt fra medlemsstat til
medlemsstat, komplicerer sagen yderligere. Gennemførelsen af de andre skridt, som EDPS har
anbefalet, som f.eks. udviklingen af nye it-funktioner, vil blive vurderet i en
anden fase, når principperne i en fælles koordinationsmekanisme er blevet
aftalt mellem netværksmyndighederne og Kommissionen.
2.4.
De ressourcer, der er afsat til CPC-netværket
Ligesom i 2009 indeholder de nationale toårige
rapporter begrænsede oplysninger om de ressourcer, som de nationale myndigheder
har afsat til anvendelsen af forordningen. I de fleste tilfælde rapporterer
medlemsstaterne, at CPC-aktiviteterne er en del af myndighedernes generelle
aktiviteter og budget; det synes således ikke være praktisk muligt at indsamle
specifikke oplysninger om CPC. Uden at der oplyses konkrete tal om ressourcerne,
fremhæves det i flere rapporter, at myndighederne er interesseret i at øge
deres engagement i CPC-aktiviteterne, men ofte er hæmmet i deres beslutninger
af de ressourcer, som stilles til deres rådighed. Dette vedrører især, men ikke
kun, netværkets fælles aktiviteter samt udvekslingen af embedsmænd, der begge
er projekter, som medfinansieres af EU-budgettet. På grundlag af de oplysninger, som Kommissionen
råder over på nuværende tidspunkt, er det ikke muligt på et solidt grundlag at
vurdere, om medlemsstaterne fuldt ud overholder deres forpligtelse i henhold
til artikel 4, stk. 7, i forordningen, hvori det kræves, at myndigheder har
tilstrækkelige ressourcer. De nationale rapporter giver dog et vist fingerpeg
om, at netværkets indre (og dermed også ydre) effektivitet kan lide under
ressourcemæssige begrænsninger hos myndighederne. I nogle tilfælde vedrører
dette de centrale forbindelseskontorer, der som koordinatorer på nationalt plan
spiller en afgørende rolle for anvendelsen af forordningen, navnlig i lande,
hvor håndhævelsesopgaverne i medfør af forordningen er fordelt mellem flere
myndigheder. Spørgsmålet vil blive analyseret nærmere under den igangværende
samlede evaluering af CPC-netværket.
2.5.
CPC-udvalget
I henhold til forordningen skal der nedsættes et
udvalg bestående af repræsentanter for medlemsstaterne, CPC-udvalget, som skal
bistå Kommissionen med dens gennemførelsesopgaver. I referenceperioden mødtes udvalget mellem tre og
fire gange om året. Den 6. december 2010 afgav det en positiv udtalelse om et
udkast til ændring af Kommissionens beslutning[13]
om gennemførelse af forordningen, som blev vedtaget af Kommissionen den 1.
marts 2011. Med ændringen blev der indført nye regler for gennemførelsen af
artikel 9 i forordningen og udfyldt nogle lakuner ved at præcisere grundene til
sletningen af oplysninger i CPC-systemet. Udvalget spiller en central rolle for
CPC-netværket. Det udgør navnlig en platform for drøftelse af tendenserne i
forbrugerbeskyttelsen, bidrager til udviklingen af en fælles tilgang til
håndhævelse inden for CPC-netværket gennem godkendelse af fælles standarder og
retningslinjer (f.eks. håndbogen vedrørende internetundersøgelser, CPC's
operationelle retningslinjer) og udsteder operationelle instrukser til
CPC-netværket i form af årlige handlingsplaner for håndhævelse.
Handlingsplanerne for håndhævelse fokuserer på de fælles aktiviteter, der
udføres af netværket, såsom dets årlige internetundersøgelser, de såkaldte
"kontrolaktioner". CPC-netværkets succes afhænger i vid udstrækning
af, at udvalget giver den fremdrift og støtte, som er nødvendig for opfyldelsen
af netværkets målsætninger. Kommissionen er endvidere ved at undersøge, om det
forbrugerpolitiske netværk (CPN), der samler generaldirektørerne fra de
nationale forbrugerministerier, også kunne komme til at spille en rolle.
3.
CPC-netværket: mange forbedringer, men stadig langt
igen
3.1.
Statistiske tendenser i referenceperioden
Netværket har i alt behandlet et antal sager, der ligger
på niveau med den foregående referenceperiode, dvs. ca. 540 anmodninger om
enten oplysninger eller håndhævelsesforanstaltninger med henblik på at bringe
en afsløret overtrædelse til ophør[14].
Antallet af varslinger faldt dog betydeligt, dvs. antallet af ensidige
meddelelser, som en myndighed sender til andre berørte myndigheder for at
underrette dem om en overtrædelse af forbrugerlovgivningen, som den har afsløret
eller har begrundet mistanke om. For så vidt angår de
overtrådte direktiver, er overtrædelser af bestemmelserne om vildledning
og/eller andre former for vildledende reklamepraksis, der er omfattet af
direktiv 2005/29/EF om urimelig handelspraksis[15],
den mest almindelige form for overtrædelse, som behandles af netværket,
efterfulgt af overtrædelser af bestemmelserne i direktivet om elektronisk
handel[16]. Lige fra begyndelsen har de fleste af de sager,
som netværket har behandlet, vedrørt praksis, hvor der benyttes
online-reklamemidler: I 2010 vedrørte 45 % af anmodningerne om oplysninger
meddelelser, som var målrettet forbrugerne gennem e-mail, tekstbeskeder eller
internettet. Det tilsvarende tal for håndhævelsesanmodninger steg til
77 %. Dette skyldes til dels de årlige "kontrolaktioner", som
udføres af CPC-netværket. I forbindelse med disse kontrolaktioner kontrollerer
myndighederne samtidig, at en udvalgt sektors online-steder opfylder de retlige
krav. Opfølgningen af de grænseoverskridende overtrædelser, der er afsløret i
forbindelse med denne samordnede indsats, fører i sagens natur til et større
samspil mellem myndighederne. Endvidere åbner nye teknologier (f.eks.
internettet) mulighed for let at nå et potentielt stort antal forbrugere,
hvorved sandsynligheden for, at de vil føre til en typisk
"CPC-overtrædelse" af de kollektive interesser, øges. Siden andet halvår 2009 har der været et relativt
fald i netværkets sagsbehandlingsaktiviteter i henseende til antallet af nye
sager, som myndigheder har oprettet (se bilaget til denne rapport for
statistiske oplysninger for 2009-2010). Hidtil har denne udvikling ikke ramt
håndhævelsesanmodningerne, der er forblevet forholdsvis stabile med 120 nye
sager, som blev registreret i CPC-systemet i slutningen af 2010. De præcise årsager til denne tendens er endnu ikke
blevet kortlagt, og det er sandsynligt, at flere faktorer spiller ind.
Myndighederne har ikke rapporteret om et fald i antallet af grænseoverskridende
overtrædelser af forbrugerlovgivningen, men de har i deres rapporter fremhævet
behovet for bedre at aftale håndhævelsesprioriteterne. Det bør i denne
sammenhæng også bemærkes, at der ved de allerseneste kontrolaktioner er blevet
afsløret færre grænseoverskridende sager end ved den første. En anden faktor, som
man bør holde sig for øje, er, at myndighederne er blevet mere fortrolige med
samarbejdsreglerne i CPC-forordningen. Dette har ført til færre, men bedre
forberedte sager, og en mere rationel anvendelse af samarbejdsmekanismerne i
forordningen. Den forbedrede sagsbehandling afspejles også i nedgangen i den
gennemsnitlige behandlingstid for anmodninger om gensidig bistand, der f.eks.
for håndhævelsesanmodningernes vedkommende er faldet fra 177 dage i 2008 til 92
dage i 2010. Endelig er der nogle tekniske aspekter, som skal tages i
betragtning: Databasen gør det nu muligt at behandle sager, som omfatter flere
overtrædelser, mens myndighederne i det første år måtte oprette flere
parallelle sager, dvs. én pr. overtrædelse.
3.2.
Generel vurdering
Referenceperioden for denne rapport kan
sammenfattes som en periode, hvor netværkets aktiviteter er blevet stabiliseret
og konsolideret til trods for de begrænsninger, som myndighederne har
rapporteret om, på grund af de vanskelige økonomiske og finansielle forhold,
som de måtte arbejde under. Det er den generelle konklusion, der kan udledes af
medlemsstaternes toårige rapporter og Kommissionens egen erfaring med
overvågningen af netværket. Et flertal af myndighederne finder, at netværket
har overvundet de "børnesygdomme", der kendetegnede de første to år
af dets virke. Den kortere gennemsnitlige varighed (se tabel 4 i bilaget) af
sagsbehandlingen viser, at myndighedernes kompetente medarbejdere er ved at
blive mere fortrolige med at behandle anmodninger om gensidig bistand, som
henvises til dem via netværket. CPC-netværket har endvidere udviklet en solid
kerne af fælles aktiviteter ud over det bilaterale håndhævelsessamarbejde.
Dette fælles arbejde sigter mod at tilføre håndhævelsen en ny EU-dækkende
dimension og i sidste instans forbedre forbrugerbeskyttelsen i det indre
marked. I de sidste to år er dette fælles håndhævelsesarbejde blevet en
integrerende del af netværkets aktiviteter. De internetundersøgelser, som
netværket gennemfører hvert år, dvs. "kontrolaktionerne", er det
centrale element i dette arbejde. De giver konkrete resultater for forbrugerne
gennem den fælles håndhævelsesfase, i hvilken myndigheder følger op på
afslørede overtrædelser med henblik på at sikre overholdelse. I slutningen af
2010 gik en gruppe af myndigheder i gang med et nyt projekt (der er
medfinansieret af Kommissionen), hvor man undersøger mulighederne for
yderligere at forbedre netværkets online-håndhævelseskapacitet gennem
forbedrede teknikker og en mere systematisk udveksling af viden og ekspertise. Netværkets seneste udvikling kan til dels
forklares ved, at myndighederne i de sidste to år har lært at samarbejde gennem
nettet, dvs. at blive (mere) fortrolige med de samarbejdsmekanismer, der er
blevet indført med CPC-forordningen, og det it-værktøj, som Kommissionen har
udviklet med henblik på udveksling af oplysninger gennem netværket. Som det er blevet fremhævet i mange af de
nationale toårige rapporter, viser tendensen dog også, at de foranstaltninger,
der er truffet for at afhjælpe de mangler, som blev identificeret i den første
toårige rapport fra 2009, har givet positive resultater. Uddannelsesbehovene er blevet opfyldt mere
effektivt, efter at der hvert år udarbejdes en uddannelsesplan i samarbejde med
myndighederne. I 2009 blev der oprettet et netværk af nationale undervisere med
henblik på at udbygge Kommissionens uddannelseskapacitet. Den centrale help
desk blev også omstruktureret i referenceperioden med henblik på at besvare brugernes
anmodninger hurtigere. Planlægningen af fælles aktiviteter (og dermed af
ressourcer) gennem vedtagelse af årlige handlingsplaner for håndhævelse har
tilvejebragt en sund, struktureret og gennemsigtig programmeringsproces. Disse
planer bidrager til at indkredse områder af fælles interesse og omfatter alle de
fælles aktiviteter, der udføres af netværket ud over det egentlige
håndhævelsessamarbejde (der som regel er bilateralt). Udarbejdelsen af vejledende dokumenter har
bidraget til en udvikling mere i retning af en fælles forståelse af, hvordan
man skal samarbejde inden for CPC-netværket. Disse dokumenter omfatter navnlig CPC's
vejledning ("operating guidelines"), der er udarbejdet af
Kommissionen, og som giver praktisk vejledning i anvendelsen af
CPC-samarbejdsmekanismerne på grundlag af den fælles praksis, der var
resultatet af drøftelserne med myndighederne i forbindelse med en workshop om
netværkets virke i december 2009. De workshopper, der er blevet afholdt regelmæssigt
siden 2009, giver myndighederne en yderligere mulighed for at udveksle
synspunkter og bedste praksis og dermed arbejde hen imod en fælles forståelse
af og/eller tilgang til håndhævelse. De emner, der er blevet drøftet under
disse workshopper, er aftalt med myndighederne under drøftelserne om den årlige
handlingsplan for håndhævelse. De strækker sig fra mere juridiske drøftelser om
håndhævelsen af hele eller en del af den forbrugerlovgivning, der anført i
bilaget til forordningen, til mere operationelle drøftelser om, hvordan man
skal udarbejde en anmodning om håndhævelsesforanstaltninger. Mens CPC-netværket unægteligt har konsolideret
sine aktiviteter i de sidste to år, er der også noget, der klart tyder på, at
netværket endnu ikke har nået sit fulde potentiale. Der er fortsat nogle få
medlemsstater, som aldrig har indgivet en anmodning om gensidig bistand (eller
blot en varsling), og et ikke ubetydeligt antal, som har behandlet mindre end
fem anmodninger, alle typer indbefattet. Som tingenes tilstand er, kan højst ni
medlemsstater anses for at have anvendt systemet aktivt siden begyndelsen.
3.3.
CPC-netværket: behov for en ekstra indsats
I de første år af netværkets virke rettede
myndighederne primært deres indsats mod at sikre, at adgangen til it-værktøjet
fungerede i praksis, og mod at blive fortrolig med de nye samarbejdsmekanismer.
Opmærksomheden skal nu rettes mod fuldt ud at udnytte de muligheder, som
netværket giver, hvis det skal føre til de forventede resultater. Der er navnlig behov for en ekstra arbejdsindsats
på de områder, der er beskrevet nedenfor. Der er fortsat et betydeligt antal myndigheder,
der ikke aktivt anvender de samarbejdsmekanismer, som er blevet indført med
CPC-forordningen. Det gælder navnlig, men ikke udelukkende, håndhævelsen af den
sektorspecifikke lovgivning, der er anført i bilaget til CPC-forordningen. Som
fremhævet i den første toårige rapport, kan eksistensen af parallelle netværk
på disse områder[17]
have haft indvirkning på CPC-netværkets effektivitet, men det er endnu ikke
blevet bekræftet. Endvidere er der mange forbrugermyndigheder i medlemsstaterne,
der sjældent anvender CPC-netværket. Der er således behov for yderligere
analyse. Der er ingen ensartet forståelse af, hvordan man
skal anvende de samarbejdsværktøjer, der er blevet indført med forordningen,
til trods for udarbejdelsen af aftalte regler og vejledende dokumenter. Kun
delvist kendskab til reglerne og en vis mangel på disciplin med hensyn til at
anvende dem er faktorer i denne sammenhæng (f.eks. melder kun få myndigheder
regelmæssigt tilbage om de fremskridt, der er sket med deres undersøgelses- og
håndhævelsesaktiviteter), men der er også mere grundlæggende forskelle, som
står i vejen for en mere effektiv anvendelse af CPC-mekanismerne. Dette gælder
navnlig for varslingerne, hvor myndighederne ikke havde nogen fælles strategi
for, hvordan og hvornår man skulle anvende dem, samt for anmodningerne om
håndhævelsesforanstaltninger, hvor myndighederne har (meget) forskellige
standarder for juridisk analyse og beviser. Der er ingen fælles tilgang til netværkets
håndhævelsesprioriteter. De årlige handlingsplaner for håndhævelse afdækker
områder af fælles interesse, men omfatter ikke alle netværkets aktiviteter. Den
vigtigste udfordring vil fortsat være at arbejde hen imod udvikling af en
fælles forståelse af relevante forbrugerspørgsmål og eventuelt nå til enighed om
fælles standarder, der sikrer, at CPC-netværket anvendes på en sammenlignelig
måde af alle myndighederne, dog uden at ophæve forpligtelsen til at reagere på
en anmodning om bistand. Det er ikke lykkedes netværket at udvikle en
"virksomhedsidentitet", og det er fortsat hovedsageligt et virtuelt
netværk, som er forbundet ved hjælp af et fælles it-værktøj. Kontakter mellem
sagsbehandlere er fortsat undtagelsen, medmindre disse er knyttet til
behandlingen af en given sag, og kunne måske forklare, hvorfor netværket aldrig
har benyttet forummet i CPC-systemet. Sprogbarrierer spiller sandsynligvis en
rolle i denne forbindelse, men er ikke tilstrækkeligt til at forklare den
manglende udveksling mellem myndighederne. Visse horisontale spørgsmål, hvoraf mange allerede
blev identificeret i den toårige rapport fra 2009, indvirker fortsat også på
CPC-netværket. ·
Forskellene i den nationale forbrugerlovgivning i
EU bidrager til at forlænge sagsbehandlingen og komplicerer samarbejdet, da
myndighederne først skal undersøge, om og i hvilket omfang et samarbejde kan
overvejes. ·
Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der finder
anvendelse, deler fortsat netværket; der er nu opstået nye spørgsmål inden for
de workshopper, der beskæftiger sig med dette emne, om hvilken lovgivning der
finder anvendelse, og om de nationale procedureregler. ·
Der kommunikeres ikke meget om de sager, som
netværket har haft succes med, selv ikke internt i netværket, og dette kan
skabe en opfattelse af, at netværket måske ikke lever op til forventningerne.
Samtidig er myndighederne tilbageholdende med at formidle denne form for
information: Kun et par nationale toårige rapporter indeholder eksempler på
vellykkede sager, selv om dette indgik i den aftalte fælles struktur. ·
Der er kommet forskellige synspunkter frem om den
rolle, som Kommissionen burde spille i forbindelse med håndhævelsessamarbejdet.
4.
Andre samarbejdsområder: fælles aktiviteter og
udveksling af embedsmænd
4.1.
Fælles aktiviteter og udveksling af embedsmænd
I referenceperioden fortsatte Kommissionen med at
stille finansiering til rådighed både for de fælles aktiviteter og en ordning
for udveksling af embedsmænd. Hovedformålet med disse aktiviteter er at stille
en ramme for samarbejde og udveksling af bedste praksis, der bidrager til at
forhindre overlapning, til rådighed for CPC-myndighederne, og, hvad der er
endnu vigtigere, at gøre det lettere at indhøste viden om og lære af hinanden. Som i rapporterne fra 2009 er tilbagemeldingerne i
de nationale toårige rapporter om disse aktiviteter positive: Myndighederne gør
beskeden, men konsekvent brug af de midler, som stilles til rådighed for dem
hvert år. Til trods for de bestræbelser, der er gjort for at
gøre aktiviteterne mere attraktive for myndighederne, fremhæver disse i deres
rapporter vanskeligheder svarende til dem, der blev identificeret i 2009: De ressourcemæssige begrænsninger hindrer mange
myndigheder i at deltage i udvekslingen af embedsmænd eller i fælles projekter De komplekse regler for ansøgningsproceduren og
den efterfølgende forvaltning af midlerne afskrækker de kompetente myndigheder
fra at deltage i denne type aktiviteter. Sprogbarrierer er en yderligere
faktor, som forklarer det forholdsvist lave antal udvekslinger af embedsmænd Ordningen for embedsmænd savner den fleksibilitet,
der er nødvendig for, at man kan reagere på de kortsigtede behov, der opstår i
løbet af undersøgelserne.
4.2.
Internationalt samarbejde
Rådet bemyndigede Kommissionen til at indlede
forhandlinger med USA om en samarbejdsaftale om styrkelse af
forbrugerlovgivningen i maj 2009. I den periode, som rapporten dækker, blev der
afholdt en række møder med Federal Trade Commission, der er den amerikanske
modpart, men det var vanskeligt at gøre fremskridt på grund af forskellige holdninger
til databeskyttelse.
5.
Konklusioner og det videre forløb
5.1.
Konklusioner
CPC-netværket er gået ind i en fase, hvor dets
aktiviteter konsolideres og stabiliseres. De vigtigste resultater, der er
opnået i den periode, som denne rapport dækker, er følgende: De første års "børnesygdomme" (f.eks.
opkoblingsvanskeligheder eller andre tekniske spørgsmål i relation til brugen
af databasen) er blevet afhjulpet. ·
Myndighederne har lært at udnytte de
samarbejdsværktøjer, der er blevet indført med CPC-forordningen, mere
effektivt, i takt med at de er blevet mere fortrolige med it-værktøjet og nye
procedurer. ·
De kontrolaktioner, der koordineres og overvåges af
Kommissionen, er blevet en del af netværkets regelmæssige aktiviteter og har
til en vis grad synliggjort netværket gennem den hertil knyttede pressevirksomhed. ·
Netværket drøfter og planlægger sine samordnede
aktiviteter i årlige planer for håndhævelsesaktiviteter. ·
Uddannelseskurser tilrettelægges mere effektivt på
grundlag af årlige uddannelsesplaner og gennem netværket af nationale
undervisere. ·
Der er langsomt ved at opstå en fælles strategi for
samarbejde inden for netværket gennem drøftelser i workshopper samt den
praktiske erfaring, der er indhøstet i løbet af de fire år, hvor netværket har
fungeret. ·
De operationelle retningslinjer, som Kommissionen
har udarbejdet på grundlag af konklusionerne af en workshop i december 2009,
giver de kompetente embedsmænd praktisk vejledning i, hvordan de skal udarbejde
anmodninger om gensidig bistand i henhold til CPC-forordningen. Vurderingen af de sidste to år af netværkets virke
viser dog også, at der fortsat er mangler, og at netværket endnu ikke har nået
sit fulde potentiale. Mange myndigheder anvender sjældent eller aldrig
CPC-samarbejdsmekanismerne, og nogle af de mest aktive aktører i de første år
har skåret ned på deres engagement, hvilket til dels forklarer den relative
nedgang i netværkets aktiviteter for så vidt angår nye sager siden 2010. De komplicerede forhold omkring
grænseoverskridende håndhævelse, der skyldes divergerende national
forbrugerlovning og forskelle i de procedureregler, der gælder i
medlemsstaterne, er blevet mere synlige sammenlignet med de første to år af
netværkets virke, hvor myndighederne primært fokuserede på at lære, hvordan de
skulle anvende systemet. Langsommelige procedurer, forskellige tilgange til
håndhævelse og forskellige erfaringsniveauer har sat myndighedernes vilje til
at samarbejde gennem CPC-netværket yderligere på prøve. I nogle tilfælde kunne de vanskeligheder, som
myndighederne stødte på, være et første tegn på, at den lovgivningsmæssige
ramme, der er blevet skabt med CPC-forordningen, skal tilpasses for at forbedre
den grænseoverskridende håndhævelse. Det kunne også tyde på, at de nationale
procedurer skal revideres yderligere i lyset af CPC-samarbejdsrammen, så det
sikres, at myndighederne kan nå forordningens mål fuldt ud. Den tekniske ændring af bilaget til
CPC-forordningen, der blev vedtaget i 2011, skabte yderligere retlig klarhed
over den liste over bestemmelser, der er omfattet af samarbejdsmekanismerne.
Der foreligger dog endnu ikke tilstrækkelig dokumentation til, at man kan
indlede en lovgivningsproces, hvorved forordningen ville blive ændret
væsentligt. Kommissionens evaluering af de år, som denne rapport dækker, viser
derimod, at mange af de vanskeligheder, netværket er stødt på, kan løses inden
for den eksisterende retlige ramme. Der skal derfor indsamles mere erfaring og
information, for at man kan danne sig et bedre billede af, om forordningen skal
ændres, og i givet fald hvordan. Navnlig spørgsmålet om forordningens anvendelsesområde
skal evalueres indgående, herunder spørgsmålet om, hvorvidt der eventuelt skal
tilføjes yderligere materielle retsakter i bilaget. Endvidere vil sikring af,
at myndighederne får tildelt tilstrækkelige ressourcer, fortsat være en stor
udfordring i de kommende år samt en afgørende faktor for netværkets succes.
5.2.
Det videre forløb
På baggrund heraf vil det være en vigtig prioritet
for Kommissionen at arbejde tæt sammen med medlemsstaterne om at afhjælpe de
konstaterede mangler inden for de eksisterende lovgivningsmæssige rammer. Kommissionen har afdækket følgende områder, hvor
indsatsen bør koncentreres på kort og mellemlang sigt: ·
Fortsættelse af bestræbelserne på at konsolidere
netværket ved at forbedre funktionerne i netværkets it-værktøj, sikring af
uddannelse af de kompetente embedsmænd gennem netværket af undervisere og
sikring af, at gennemførelsesbestemmelserne letter konsekvent og hurtigere
behandling af anmodninger om gensidig bistand. ·
Opretholdelse af finansieringen af fælles
aktiviteter for yderligere at tilskynde til udveksling af bedste praksis og
erfaring, men fornyet evaluering af den nuværende ordning for udveksling af
embedsmænd i lyset af den indhøstede erfaring og bemærkninger fra de nationale
myndigheder. ·
Fortsættelse af samarbejdet med myndighederne om at
udvikle en fælles strategi for håndhævelse gennem drøftelser i workshopper, de
fælles aktiviteter og kontrolaktionerne. Netværket ville også vinde ved, at man
undersøger nye måder til gennemførelse af samordnede håndhævelses- og
markedsovervågningsaktiviteter, jf. artikel 9 i forordningen. Dette fremgik af
kontrolaktionerne i 2009 og 2010, hvor en gruppe af myndigheder kombinerede
kontrolaktionerne med andre håndhævelsesaktiviteter for at maksimere
virkningen. Der er også behov for en drøftelse om, hvordan man gør bedst brug
af varslingerne inden for netværket. ·
Planlægningen af netværkets aktiviteter skal
forbedres yderligere. De årlige handlingsplaner for håndhævelse er et første
skridt i retning af at indkredse områder af fælles interesse for
netværksmyndighederne, men dette arbejde skal fremskyndes. Dette er blevet så
meget vigtigere, som myndighederne opererer i en situation præget af
ressourcemæssige begrænsninger og oplever problemer med at forene de nationale
prioriteter med CPC-netværkets. Myndighederne har haft en første drøftelse om
spørgsmålet i forbindelse med en workshop om prioritering af aktiviteter i
slutningen af 2011. ·
På tilsvarende vis har netværket behov for at
udvikle mere effektive metoder til fastlæggelse af håndhævelsesprioriteter på
europæisk plan, hvorved man samler de førstehåndsoplysninger fra forbrugerne,
der er til rådighed på nationalt plan, og de data, der stammer fra værktøjer
såsom resultattavlen for forbrugermarkederne, den nye klagedatabase eller Det
Europæiske Netværk af Forbrugercentres (ECC) database. Med hensyn til
EU-kontrolaktionerne er en gruppe myndigheder for øjeblikket ved at undersøge,
hvordan man bedre kan identificere nye trusler på internettet og efterfølgende
sikre, at netværket kan finde frem til en passende opfølgende indsats. ·
Der skal gøres en større indsats for at skærpe
CPC-netværkets profil over for offentligheden. Pressedækningen af
kontrolaktionerne synliggør til en vis grad netværkets resultater, men der er fortsat
for lidt viden om resultatet af det (generelle) bilaterale
håndhævelsessamarbejde. Det fremgår af de nationale toårige rapporter, at
arbejdet inden for CPC-netværket fører til konkrete resultater for forbrugerne,
men at de oplysninger, der gives, fortsat er begrænsede. Også her arbejder en
gruppe af myndigheder på at skabe en intern og ekstern kommunikationsstrategi,
der skal gennemføres i form af kommunikationsplaner godkendt af CPC-Udvalget.
Gruppens arbejde har allerede udmøntet sig i de første konkrete resultater i
form af et nyhedsbrev, som sendes til myndighederne to gange om året. På længere sigt vurderer Kommissionen endvidere
den samarbejdsramme og de samarbejdsprocedurer, der er fastsat i
CPC-forordningen, med henblik på at evaluere, om nogle af de vanskeligheder,
som netværket er stødt på, kan kræve en lovgivningsmæssig reaktion. Konklusionerne i denne rapport er det første
skridt i denne proces og har dannet grundlag for udarbejdelsen af mandatet for
en ekstern evaluering, som Kommissionen er ved at iværksætte, og som vil give
resultater i 2012. Et spørgsmål, som skal tages op i denne sammenhæng, er den
indvirkning, som det ret brede anvendelsesområde for bilaget til
CPC-forordningen har på netværkets effektivitet, især på områder, hvor der
findes andre samarbejdsrammer. Kommissionens rolle i netværkets aktiviteter
skal også vurderes. BILAG 1. Samlet antal anmodninger om
gensidig bistand År || Varslinger (art. 7) || Anmodninger om oplysninger (art. 6) || Anmodninger om håndhævelse (art. 8) || I ALT 2007 || 71 || 161 || 95 || 327 2008 || 100 || 122 || 170 || 392 2009 || 44 || 150 || 170 || 364 2010 || 37 || 89 || 134 || 260 I ALT || 252 || 522 || 569 || 2. Anmodninger om gensidig
bistand efter overtrådt direktiv (2007-2010) || Art. 6 - Oplysninger || Artikel 7 - Varslinger || Art. 8 - Håndhævelse || I ALT 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 Direktiv 2005/29/EF om urimelig handelspraksis || 1 || 86 || 125 || 68 || 0 || 40 || 30 || 29 || 4 || 73 || 112 || 86 || 654 Direktiv 84/450/EØF om vildledende reklame || 48 || 0 || 0 || 0 || 34 || 0 || 0 || 0 || 35 || 0 || 0 || 0 || 117 Direktiv 2000/31/EF om elektronisk handel || 3 || 9 || 13 || 16 || 7 || 20 || 14 || 8 || 15 || 48 || 54 || 40 || 247 Direktiv 93/13/EØF om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler || 21 || 10 || 30 || 6 || 15 || 7 || 6 || 1 || 10 || 14 || 14 || 37 || 171 Direktiv 97/7/EF om aftaler vedrørende fjernsalg || 11 || 4 || 18 || 22 || 4 || 11 || 2 || 4 || 9 || 22 || 35 || 19 || 161 Direktiv 97/55/EF om ændring af direktiv 84/450/EØF om vildledende reklame for at medtage sammenlignende reklame || 40 || 0 || 0 || 0 || 4 || 0 || 0 || 0 || 3 || 0 || 0 || 0 || 47 Direktiv 94/47/EF om timeshare-aftaler || 27 || 0 || 0 || 0 || 1 || 1 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 1 || 30 Direktiv 85/577/EF om aftaler indgået uden for fast forretningssted || 1 || 10 || 2 || 3 || 0 || 6 || 0 || 1 || 1 || 0 || 7 || 5 || 36 Direktiv 2001/83/EF om humanmedicinske lægemidler || 2 || 0 || 3 || 0 || 3 || 2 || 0 || 0 || 6 || 2 || 4 || 7 || 29 Direktiv 1999/44/EF om forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed || 2 || 1 || 2 || 1 || 1 || 3 || 4 || 2 || 3 || 4 || 8 || 8 || 39 Forordning (EF) nr. 261/2004 om boardingafvisning og aflysning eller lange forsinkelser || 1 || 1 || 0 || 0 || 1 || 2 || 0 || 0 || 3 || 4 || 7 || 1 || 20 Direktiv 98/6/EF om angivelse af priser || 0 || 0 || 1 || 2 || 0 || 1 || 0 || 0 || 2 || 3 || 5 || 1 || 15 Direktiv 90/314/EØF om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure || 2 || 1 || 1 || 1 || 0 || 2 || 1 || 2 || 1 || 0 || 0 || 5 || 16 Direktiv 2002/65/EF om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser til forbrugerne || 0 || 0 || 1 || 0 || 1 || 3 || 0 || 0 || 1 || 0 || 2 || 1 || 9 Direktiv 87/102/EF om forbrugerkredit || 1 || 0 || 1 || 1 || 0 || 1 || 1 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 5 Direktiv 89/552/EF om udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed || 0 || 0 || 0 || 0 || 1 || 1 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 2 3. Anmodninger om gensidig
bistand efter sektor (2007-2010) || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || I alt Art. 6 || Art. 8 || Art. 7 || Art. 6 || Art. 8 || Art. 7 || Art. 6 || Art. 8 || Art. 7 || Art. 6 || Art. 8 || Art. 7 Beklædning og fodtøj || 1 || 0 || 0 || 0 || 5 || 0 || 1 || 3 || 1 || 2 || 0 || 1 || 14 Kommunikation || 0 || 2 || 1 || 4 || 25 || 15 || 9 || 24 || 4 || 3 || 8 || 2 || 97 Uddannelse || 1 || 0 || 0 || 0 || 2 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 3 Næringsmidler og ikke-alkoholiske drikkevarer || 1 || 1 || 1 || 2 || 0 || 0 || 4 || 2 || 0 || 2 || 3 || 3 || 19 Boligudstyr, husholdningsudstyr og rutinemæssig vedligeholdelse af bolig || 0 || 1 || 0 || 1 || 1 || 1 || 9 || 6 || 1 || 5 || 4 || 1 || 30 Sundhed || 6 || 11 || 6 || 5 || 14 || 6 || 6 || 11 || 1 || 9 || 10 || 2 || 87 Boligbenyttelse, vand, elektricitet og brændsel || 0 || 0 || 0 || 1 || 0 || 0 || 4 || 0 || 0 || 2 || 0 || 0 || 7 Diverse varer og tjenester || 30 || 10 || 9 || 8 || 24 || 12 || 24 || 27 || 18 || 17 || 27 || 6 || 212 Uden for kategori || 10 || 9 || 4 || 59 || 39 || 35 || 37 || 23 || 5 || 11 || 9 || 6 || 247 Fritid og kultur || 35 || 13 || 4 || 15 || 13 || 17 || 23 || 33 || 7 || 26 || 39 || 9 || 234 Restauranter og hoteller || 5 || 2 || 1 || 19 || 0 || 8 || 6 || 5 || 0 || 7 || 4 || 3 || 60 Transport || 72 || 46 || 45 || 8 || 47 || 6 || 26 || 36 || 7 || 5 || 30 || 4 || 332 I ALT || 161 || 95 || 71 || 122 || 170 || 100 || 149 || 170 || 44 || 89 || 134 || 37 || 4. Antal dage til
færdigbehandling af en anmodning om gensidig bistand i CPCS (gennemsnit) || 2008 || 2009 || 2010 Anmodninger om oplysninger (art. 6) || 148 || 208 || 125 Anmodninger om håndhævelse (art. 8) || 177 || 283 || 128 5. Anmodninger om gensidig
bistand efter salgsmetode (2007-2010) || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || I alt Art. 6 || Art. 8 || Art. 7 || Art. 6 || Art. 8 || Art. 7 || Art. 6 || Art. 8 || Art. 7 || Art. 6 || Art. 8 || Art. 7 Uden for fast forretningssted || 0 || 5 || 0 || 11 || 3 || 8 || 6 || 3 || 0 || 3 || 3 || 3 || 45 Katalog || 6 || 4 || 0 || 0 || 2 || 1 || 1 || 3 || 0 || 1 || 0 || 1 || 19 Dørsalg || 0 || 0 || 0 || 4 || 1 || 2 || 0 || 2 || 0 || 0 || 0 || 1 || 10 E-mail || 1 || 3 || 2 || 0 || 0 || 0 || 7 || 2 || 0 || 0 || 1 || 3 || 19 Ansigt til ansigt-kontakt || 44 || 2 || 0 || 27 || 3 || 12 || 5 || 6 || 3 || 17 || 8 || 4 || 131 Fax || 0 || 1 || 0 || 0 || 0 || 0 || 4 || 1 || 1 || 58 || 0 || 1 || 66 Internettet || 91 || 63 || 54 || 32 || 136 || 72 || 89 || 137 || 34 || 9 || 110 || 25 || 852 Post || 14 || 5 || 6 || 36 || 13 || 3 || 38 || 10 || 4 || 2 || 10 || 5 || 146 Aviser || 0 || 2 || 2 || 0 || 0 || 1 || 2 || 2 || 1 || 7 || 0 || 7 || 24 Ikke kendt || 0 || 1 || 1 || 5 || 3 || 2 || 1 || 1 || 2 || 2 || 0 || 1 || 19 Telefon || 6 || 11 || 7 || 15 || 8 || 2 || 9 || 10 || 3 || 4 || 5 || 1 || 81 Butik || 0 || 4 || 2 || 1 || 6 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 0 || 13 Tekstbesked (sms) || 0 || 1 || 1 || 0 || 2 || 1 || 4 || 7 || 0 || 17 || 0 || 2 || 35 6. Anmodninger
om gensidig bistand indgivet/modtaget (artikel 6 - 8) af medlemsstaterne i 2007
- 2010 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget Østrig || 2 || 67 || 3 || 72 || 7 || 44 || 7 || 29 Belgien || 128 || 67 || 119 || 85 || 84 || 51 || 29 || 28 Bulgarien || 12 || 57 || 2 || 63 || 1 || 34 || 4 || 21 Cypern || 0 || 60 || 0 || 64 || 0 || 34 || 1 || 26 Tjekkiet || 2 || 59 || 0 || 66 || 4 || 36 || 4 || 27 Tyskland || 5 || 72 || 12 || 101 || 16 || 64 || 13 || 59 Danmark || 12 || 64 || 14 || 66 || 10 || 37 || 10 || 23 Estland || 8 || 57 || 12 || 71 || 6 || 40 || 1 || 21 Spanien || 0 || 72 || 8 || 98 || 23 || 65 || 28 || 50 Finland || 5 || 58 || 31 || 75 || 2 || 33 || 2 || 23 Frankrig || 40 || 65 || 16 || 88 || 56 || 81 || 60 || 38 Grækenland || 0 || 58 || 0 || 68 || 0 || 31 || 1 || 23 Ungarn || 70 || 63 || 30 || 61 || 23 || 32 || 22 || 28 Irland || 0 || 72 || 0 || 84 || 2 || 48 || 0 || 36 Italien || 2 || 59 || 2 || 62 || 4 || 42 || 2 || 33 Litauen || 0 || 57 || 0 || 67 || 4 || 33 || 4 || 22 Luxembourg || 0 || 62 || 0 || 70 || 1 || 39 || 2 || 27 Letland || 4 || 63 || 11 || 66 || 6 || 36 || 6 || 24 Malta || 0 || 55 || 0 || 55 || 3 || 34 || 8 || 23 Nederlandene || 3 || 102 || 13 || 120 || 28 || 82 || 9 || 61 Polen || 1 || 61 || 9 || 65 || 3 || 35 || 5 || 28 Portugal || 0 || 60 || 1 || 68 || 3 || 39 || 0 || 29 Rumænien || 0 || 53 || 0 || 53 || 1 || 35 || 0 || 25 Sverige || 7 || 65 || 33 || 79 || 12 || 44 || 6 || 30 Slovenien || 0 || 59 || 0 || 67 || 0 || 31 || 1 || 21 Slovakiet || 2 || 65 || 3 || 72 || 11 || 36 || 6 || 28 Det Forenede Kongerige || 14 || 90 || 65 || 84 || 45 || 84 || 27 || 54 I ALT || 317 || || 384 || || 355 || || 258 || 7. Anmodninger om gensidig
bistand indgivet/modtaget af medlemsstaterne i 2007 || Anmodninger om oplysninger (art. 6) || Varslinger (art. 7) || Anmodninger om håndhævelse (art. 8) || I ALT || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget Østrig || 1 || 4 || 0 || 56 || 1 || 7 || 2 || 67 Belgien || 42 || 7 || 51 || 54 || 35 || 0 || 128 || 67 Bulgarien || 4 || 2 || 0 || 55 || 8 || 0 || 12 || 57 Cypern || 0 || 3 || 0 || 56 || 0 || 1 || 0 || 60 Tjekkiet || 1 || 4 || 0 || 55 || 1 || 0 || 2 || 59 Tyskland || 1 || 10 || 2 || 55 || 2 || 7 || 5 || 72 Danmark || 12 || 7 || 0 || 55 || 0 || 2 || 12 || 64 Estland || 1 || 2 || 1 || 53 || 6 || 2 || 8 || 57 Spanien || 0 || 10 || 0 || 52 || 0 || 10 || 0 || 72 Finland || 5 || 3 || 0 || 54 || 0 || 1 || 5 || 58 Frankrig || 19 || 6 || 7 || 56 || 14 || 3 || 40 || 65 Grækenland || 0 || 2 || 0 || 55 || 0 || 1 || 0 || 58 Ungarn || 68 || 4 || 2 || 55 || 0 || 4 || 70 || 63 Irland || 0 || 7 || 0 || 56 || 0 || 9 || 0 || 72 Italien || 0 || 3 || 2 || 54 || 0 || 2 || 2 || 59 Litauen || 0 || 2 || 0 || 54 || 0 || 1 || 0 || 57 Luxembourg || 0 || 4 || 0 || 56 || 0 || 2 || 0 || 62 Letland || 0 || 5 || 1 || 54 || 3 || 4 || 4 || 63 Malta || 0 || 1 || 0 || 54 || 0 || 0 || 0 || 55 Nederlandene || 3 || 27 || 0 || 60 || 0 || 15 || 3 || 102 Polen || 0 || 3 || 0 || 55 || 1 || 3 || 1 || 61 Portugal || 0 || 5 || 0 || 55 || 0 || 0 || 0 || 60 Rumænien || 0 || 3 || 0 || 49 || 0 || 1 || 0 || 53 Sverige || 3 || 6 || 0 || 54 || 4 || 5 || 7 || 65 Slovenien || 0 || 2 || 0 || 54 || 0 || 1 || 0 || 59 Slovakiet || 0 || 8 || 0 || 55 || 2 || 2 || 2 || 65 Det Forenede Kongerige || 0 || 18 || 5 || 63 || 9 || 9 || 14 || 90 I ALT || 160 || 158 || 71 || || 86 || 92 || 317 || 8. Anmodninger om gensidig
bistand indgivet af medlemsstaterne i 2008 || Anmodninger om oplysninger (art. 6) || Varslinger (art. 7) || Anmodninger om håndhævelse (art. 8) || I ALT || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget Østrig || 1 || 3 || 1 || 66 || 1 || 3 || 3 || 72 Belgien || 28 || 9 || 43 || 70 || 48 || 6 || 119 || 85 Bulgarien || 0 || 0 || 0 || 63 || 2 || 0 || 2 || 63 Cypern || 0 || 0 || 0 || 64 || 0 || 0 || 0 || 64 Tjekkiet || 0 || 2 || 0 || 63 || 0 || 1 || 0 || 66 Tyskland || 3 || 13 || 2 || 68 || 7 || 20 || 12 || 101 Danmark || 0 || 1 || 1 || 64 || 13 || 1 || 14 || 66 Estland || 10 || 0 || 0 || 64 || 2 || 7 || 12 || 71 Spanien || 0 || 29 || 0 || 59 || 8 || 10 || 8 || 98 Finland || 0 || 1 || 20 || 74 || 11 || 0 || 31 || 75 Frankrig || 7 || 5 || 0 || 65 || 9 || 18 || 16 || 88 Grækenland || 0 || 5 || 0 || 63 || 0 || 0 || 0 || 68 Ungarn || 6 || 3 || 4 || 55 || 20 || 3 || 30 || 61 Irland || 0 || 2 || 0 || 63 || 0 || 19 || 0 || 84 Italien || 1 || 3 || 1 || 51 || 0 || 8 || 2 || 62 Litauen || 0 || 1 || 0 || 63 || 0 || 3 || 0 || 67 Luxembourg || 0 || 1 || 0 || 68 || 0 || 1 || 0 || 70 Letland || 0 || 1 || 1 || 63 || 10 || 2 || 11 || 66 Malta || 0 || 1 || 0 || 54 || 0 || 0 || 0 || 55 Nederlandene || 2 || 24 || 4 || 59 || 7 || 37 || 13 || 120 Polen || 2 || 1 || 0 || 63 || 7 || 1 || 9 || 65 Portugal || 0 || 1 || 1 || 63 || 0 || 4 || 1 || 68 Rumænien || 0 || 0 || 0 || 53 || 0 || 0 || 0 || 53 Sverige || 15 || 2 || 10 || 72 || 8 || 5 || 33 || 79 Slovenien || 0 || 1 || 0 || 64 || 0 || 2 || 0 || 67 Slovakiet || 0 || 4 || 0 || 63 || 3 || 5 || 3 || 72 Det Forenede Kongerige || 43 || 8 || 12 || 65 || 10 || 11 || 65 || 84 I ALT || 118 || 121 || 100 || || 166 || 167 || 384 || 9. Anmodninger om gensidig
bistand indgivet af medlemsstaterne i 2009 || Anmodninger om oplysninger (art. 6) || Varslinger (art. 7) || Anmodninger om håndhævelse (art. 8) || I ALT || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget Østrig || 0 || 7 || 1 || 32 || 6 || 5 || 7 || 44 Belgien || 25 || 11 || 25 || 36 || 34 || 4 || 84 || 51 Bulgarien || 1 || 3 || 0 || 31 || 0 || 0 || 1 || 34 Cypern || 0 || 3 || 0 || 31 || 0 || 0 || 0 || 34 Tjekkiet || 0 || 2 || 0 || 31 || 4 || 3 || 4 || 36 Tyskland || 3 || 14 || 0 || 36 || 13 || 14 || 16 || 64 Danmark || 6 || 1 || 0 || 32 || 4 || 4 || 10 || 37 Estland || 0 || 3 || 0 || 33 || 6 || 4 || 6 || 40 Spanien || 7 || 15 || 4 || 37 || 12 || 13 || 23 || 65 Finland || 0 || 0 || 1 || 31 || 1 || 2 || 2 || 33 Frankrig || 40 || 20 || 1 || 38 || 15 || 23 || 56 || 81 Grækenland || 0 || 0 || 0 || 31 || 0 || 0 || 0 || 31 Ungarn || 10 || 1 || 1 || 31 || 12 || 0 || 23 || 32 Irland || 1 || 2 || 0 || 32 || 1 || 14 || 2 || 48 Italien || 1 || 3 || 1 || 35 || 2 || 4 || 4 || 42 Litauen || 2 || 1 || 0 || 31 || 2 || 1 || 4 || 33 Luxembourg || 0 || 4 || 0 || 31 || 1 || 4 || 1 || 39 Letland || 0 || 3 || 1 || 31 || 5 || 2 || 6 || 36 Malta || 0 || 3 || 0 || 31 || 3 || 0 || 3 || 34 Nederlandene || 26 || 21 || 1 || 32 || 1 || 29 || 28 || 82 Polen || 0 || 1 || 0 || 33 || 3 || 1 || 3 || 35 Portugal || 0 || 1 || 0 || 34 || 3 || 4 || 3 || 39 Rumænien || 0 || 0 || 0 || 31 || 1 || 4 || 1 || 35 Sverige || 4 || 4 || 0 || 35 || 8 || 5 || 12 || 44 Slovenien || 0 || 0 || 0 || 31 || 0 || 0 || 0 || 31 Slovakiet || 2 || 0 || 0 || 31 || 9 || 5 || 11 || 36 Det Forenede Kongerige || 22 || 21 || 8 || 39 || 15 || 24 || 45 || 84 I ALT || 150 || 149 || 44 || || 161 || 169 || 355 || 10. Anmodninger om gensidig
bistand indgivet af medlemsstaterne i 2010 || Anmodninger om oplysninger (art. 6) || Varslinger (art. 7) || Anmodninger om håndhævelse (art. 8) || I ALT || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget || indgivet || modtaget Østrig || 3 || 5 || 0 || 22 || 4 || 2 || 7 || 29 Belgien || 12 || 2 || 6 || 24 || 11 || 2 || 29 || 28 Bulgarien || 0 || 0 || 4 || 21 || 0 || 0 || 4 || 21 Cypern || 0 || 2 || 1 || 22 || 0 || 2 || 1 || 26 Tjekkiet || 2 || 0 || 1 || 22 || 1 || 5 || 4 || 27 Tyskland || 2 || 12 || 0 || 26 || 11 || 21 || 13 || 59 Danmark || 0 || 0 || 0 || 23 || 10 || 0 || 10 || 23 Estland || 0 || 0 || 0 || 21 || 1 || 0 || 1 || 21 Spanien || 1 || 10 || 5 || 31 || 22 || 9 || 28 || 50 Finland || 1 || 0 || 1 || 21 || 0 || 2 || 2 || 23 Frankrig || 45 || 1 || 1 || 23 || 14 || 14 || 60 || 38 Grækenland || 0 || 1 || 0 || 22 || 1 || 0 || 1 || 23 Ungarn || 9 || 2 || 3 || 21 || 10 || 5 || 22 || 28 Irland || 0 || 3 || 0 || 23 || 0 || 10 || 0 || 36 Italien || 1 || 1 || 0 || 26 || 1 || 6 || 2 || 33 Litauen || 1 || 0 || 0 || 21 || 3 || 1 || 4 || 22 Luxembourg || 2 || 3 || 0 || 23 || 0 || 1 || 2 || 27 Letland || 0 || 0 || 0 || 21 || 6 || 3 || 6 || 24 Malta || 0 || 1 || 0 || 21 || 8 || 1 || 8 || 23 Nederlandene || 1 || 16 || 2 || 24 || 6 || 21 || 9 || 61 Polen || 0 || 0 || 0 || 23 || 5 || 5 || 5 || 28 Portugal || 0 || 1 || 0 || 27 || 0 || 1 || 0 || 29 Rumænien || 0 || 1 || 0 || 23 || 0 || 1 || 0 || 25 Sverige || 1 || 4 || 2 || 22 || 3 || 4 || 6 || 30 Slovenien || 1 || 0 || 0 || 21 || 0 || 0 || 1 || 21 Slovakiet || 1 || 4 || 0 || 23 || 5 || 1 || 6 || 28 Det Forenede Kongerige || 6 || 18 || 11 || 25 || 10 || 11 || 27 || 54 I ALT || 89 || 87 || 37 || || 132 || 128 || 258 || 11. Opkobling til CPCS og tjek af
anvendelse – Antal kompetente myndigheder (december 2010) CPCS-brugere || Myndigheder I alt 750 aktive brugere i 30 lande. || I alt 346 myndigheder og 30 centrale forbindelseskontorer med CPCS-adgang. 30 % heraf indgav aldrig en anmodning om gensidig bistand, selv om de havde et password. [1] Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr.
2006/2004 af 27. oktober 2004 om samarbejde mellem nationale myndigheder med
ansvar for håndhævelse af lovgivning om forbrugerbeskyttelse
("forordningen om forbrugerbeskyttelsessamarbejde"), EUT L 364 af
9.12.2004, s. 1. [2] KOM(2009) 336 endelig af 2.7.2009. [3] Artikel 1 i forordningen. [4] EFT L 201 af 31.7.2002, s. 32. [5] EUT L 376 af 27.12.2006, s. 21. [6] EUT L 259 af 4.10.2011, s. 1. [7] EUT L 133 af 22.5.2008, s. 66. [8] Bilaget til CPC-forordningen om
forbrugerbeskyttelsessamarbejde kan blive ændret i de kommende år som følge af
vedtagelsen af nye retsakter på forbrugerbeskyttelsesområdet. [9] Sidste offentliggørelse: EUT C 244, s. 1; en ajourført
offentliggørelse er planlagt til september 2011. [10] EUT L 59 af 4.3.2011, s. 63. [11] EUT L 57 af 2.3.2011, s. 44. [12] Udtalelse fra EDPS af 5. maj 2011 om Kommissionens
afgørelse 2011/141/EU og om Kommissionens henstilling 2011/136/EU om
retningslinjer for gennemførelsen af databeskyttelsesbestemmelserne i
forbrugerbeskyttelsessamarbejdssystemet (CPCS). [13] 2007/76/EF (EUT L 32 af 6.2.2007, s. 192). [14] Det er i denne forbindelse værd at notere sig, at
netværket kun beskæftiger sig med overtrædelser af kollektive
forbrugerinteresser i grænseoverskridende situationer og ikke med individuelle
klager (artikel 1 og 3 i CPC-forordningen). [15] EUT L 149 af 11.6.2005, s. 22. [16] EFT L 178 af 17.7.2000, s. 1. [17] Dette gælder for forordning nr. 261/2004 om flypassagerers
rettigheder, artikel 86 og 100 i direktiv 2001/83/EF om humanmedicinske
lægemidler og, ifølge bemærkninger i de nationale toårige rapporter, for artiklerne
i direktivet om audiovisuelle medietjenester.