EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 52013DC0169
GREEN PAPER A 2030 framework for climate and energy policies
GRØNBOG En ramme for klima- og energipolitikkerne frem til 2030
GRØNBOG En ramme for klima- og energipolitikkerne frem til 2030
/* COM/2013/0169 final */
GRØNBOG En ramme for klima- og energipolitikkerne frem til 2030 /* COM/2013/0169 final */
GRØNBOG En ramme for klima- og energipolitikkerne
frem til 2030 1. Indledning EU har en klar ramme
til styring af sine energi- og klimapolitikker frem til 2020. Denne ramme
integrerer forskellige politiske mål som f.eks. at reducere
drivhusgasemissioner, sikre energiforsyning og fremme vækst, konkurrenceevne og
beskæftigelse gennem en højteknologisk og omkostnings- og ressourceeffektiv
tilgang. Disse politiske mål skal nås gennem tre overordnede mål for reduktion
af drivhusgasemissioner, vedvarende energi og energibesparelser. Der er
yderligere mål for den energi, der bruges i transportsektoren. Sideløbende
hermed har EU indført reguleringsmæssige rammer til støtte for oprettelsen af
et åbent, integreret og konkurrencepræget indre marked for energi, som fremmer
energiforsyningssikkerheden. EU gør gode fremskridt mod opfyldelsen af
2020-målene ved at skabe et indre marked for energi og opfylde andre
målsætninger for energipolitikken, men der skal nu overvejes en ny ramme for
klima- og energipolitikkerne frem til 2030. Det er vigtigt, at der tidligt
opnås enighed om rammen frem til 2030, af tre årsager: ·
For det første indebærer lange
investeringscyklusser, at infrastrukturer, der finansieres i den nærmeste
fremtid, stadig vil være på plads i 2030 og videre frem, og investorerne har
derfor behov for vished og mindre reguleringsmæssig usikkerhed. ·
For det andet vil en præcisering af målene for 2030
støtte fremskridtene hen imod en konkurrencedygtig økonomi og et sikkert
energisystem ved at skabe større efterspørgsel efter effektive
lavemissionsteknologier og fremme forskning, udvikling og innovation, som kan
skabe nye muligheder for vækst og beskæftigelse. Dette mindsker igen både
direkte og indirekte de økonomiske omkostninger. ·
For det tredje forventes det fortsat, selv om
forhandlingerne om en juridisk bindende international aftale om modvirkning af
klimaændringer har været vanskelige, at der vil kunne opnås en international
aftale inden udgangen af 2015. Før dette sker, vil der i EU skulle opnås
enighed om en række spørgsmål, herunder EU’s eget ambitionsniveau, således at
der kan iværksættes et aktivt samarbejde med andre lande. Denne ramme for 2030
skal være tilstrækkelig ambitiøs til at sikre, at EU er på vej til at opfylde
mere langsigtede klimamål. Men den skal også afspejle en række vigtige
ændringer, som er indtruffet siden den oprindelige ramme blev fastlagt i
2008-2009: ·
konsekvenserne af den nuværende økonomiske krise ·
de budgetmæssige problemer for medlemsstaterne og
virksomhederne, som har vanskeligheder med at mobilisere midler til langsigtede
investeringer ·
udviklingen på EU’s og de globale energimarkeder,
bl.a. i relation til vedvarende energi, ukonventionel gas og olie og atomenergi ·
de bekymringer, som husholdningerne har med hensyn
til rimelige energipriser, og virksomhederne har med hensyn til
konkurrenceevnen ·
og de internationale partneres forskellige grader
af engagement og ambition for så vidt angår reduktion af drivhusgasemissioner. Rammen for 2030 bør
bygge på de erfaringer, der er gjort med de nuværende rammer; det, der har
fungeret, det, der ikke har fungeret, og det, der kan forbedres. Den bør tage
hensyn til den internationale udvikling og fremme en stærkere international
klimaindsats. Desuden skal det præciseres, hvordan man bedst maksimerer
synergierne og skaber balance mellem målene for konkurrenceevne,
energiforsyningssikkerhed og bæredygtighed. I rammen bør der også
tages hensyn til det mere langsigtede perspektiv, som Kommissionen fastlagde i
2011 i køreplanen for omstilling til en konkurrencedygtig lavemissionsøkonomi i
2050, energikøreplanen frem til 2050 og hvidbogen om transport.
Europa-Parlamentet har vedtaget beslutninger om de enkelte køreplaner[1]. Disse
køreplaner er udviklet i overensstemmelse med målet om at reducere udledningen
af drivhusgasser med 80-95 % i 2050 i forhold til niveauerne i 1990 som en
del af den nødvendige indsats i de udviklede lande som helhed. I disse
køreplaners scenarier forudses især følgende: ·
I 2030 vil drivhusgasemissionerne skulle være
reduceret med 40 % i EU, for at vi kan være på vej til at opnå en
reduktion af drivhusgasemissionerne på 80-95 % i 2050, i overensstemmelse
med det internationalt vedtagne mål at begrænse den globale opvarmning til
mindre end 2 °C. ·
Større andele af vedvarende energi, forbedringer af
energieffektivitet og bedre og mere intelligent energiinfrastruktur er ”no
regret”-løsninger for omdannelsen af EU’s energisystem. ·
For de vedvarende energikilders vedkommende viser
politikscenarierne i energikøreplanen frem til 2050, at deres andel kommer til
at ligge på ca. 30 % i 2030. ·
Der er behov for betydelige investeringer for at
modernisere energisystemet, både med og uden dekarbonisering, hvilket vil
påvirke energipriserne i perioden frem til 2030. Formålet med denne grønbog er at høre de
forskellige interesseparter for at indhente dokumentation og synspunkter, der
kan støtte udarbejdelsen af rammen frem til 2030. Den indledes med en oversigt
over den nuværende ramme og de hidtidige resultater, og derefter gøres der rede
for de spørgsmål, som man gerne vil have de forskellige interesseparters input
til. Sideløbende hermed gennemfører Kommissionen en høring om spørgsmål i
forbindelse med de internationale forhandlinger om en nyt juridisk bindende
aftale for klimaindsatsen samt politikken for at muliggøre demonstration af
teknologier til kulstofopsamling og ‑lagring. 2. EU’s nuværende politiske
ramme og hidtidige resultater Det centrale element i den nuværende politiske
ramme er de tre overordnede mål, der skal nås senest i 2020: 1) et EU-mål for
reduktion af drivhusgasemissionerne på 20 % i forhold til emissionerne i
1990, 2) en andel på 20 % af vedvarende energikilder i energiforbruget i
EU med specifikke mål for medlemsstaterne og 3) en mindskelse af
energiforbruget på 20 % i forhold til prognoserne. Derudover er der
specifikke 2020-mål for vedvarende energi i transportsektoren (10 %) og
dekarbonisering af transportbrændstoffer (6 %). I rammen tages der også
hensyn til medlemsstaternes forskellige energimiks, økonomiske velstand og
handlemuligheder, og derfor indeholder den mekanismer til at sikre en fair
fordeling af indsatsen mellem dem. Den omfatter foranstaltninger til at imødegå
risikoen for CO2-lækage og dens konsekvenser for energiintensive
industrisektorer. Den understøttes af et bredt sæt af EU’s finansielle
instrumenter og en strategisk energiteknologiplan (SET-planen). Endvidere har
Kommissionen foreslået at revidere EU’s lovgivning om beskatning af
energiprodukter og elektricitet[2] for at fjerne
overlapninger mellem de nuværende fiskale instrumenter. Rammen for 2020
suppleres af Energi 2020-strategien[3], som vurderer udfordringerne og foranstaltningerne for at sikre et
konkurrencedygtigt, bæredygtigt og sikkert energisystem. 2.1. Målet om en reduktion af
drivhusgasemissioner på 20 % og gennemførelsesforanstaltninger Målet om en reduktion af
drivhusgasemissionerne på 20 % i 2020 i forhold til 1990 gennemføres via
EU’s emissionshandelssystem (EU ETS) og beslutningen om indsatsfordeling, som
fastlægger reduktionsmål for de sektorer, der ikke er omfattet af ETS, og
virkeliggørelsen støttes gennem EU’s og medlemsstaternes politikker for at
reducere emissionerne. I 2011 blev de drivhusgasemissioner, som er omfattet af
klima- og energipakken, anslået til at ligge 16 % under 1990-niveauerne. ETS frembringer en ensartet kulstofpris for
store industrianlæg, elsektoren og luftfartssektoren. Det omfatter over
10 000 anlæg og næsten 50 % af EU’s samlede drivhusgasemissioner.
Denne ensartede pris sikrer, at klimamålene nås på en omkostningseffektiv måde,
og at der gælder de samme vilkår for virksomhederne i hele EU. Kulstofprisen
indgår nu i EU-virksomhedernes operationelle og investeringsmæssige
beslutninger og har bidraget til betydelige reduktioner af emissionerne. Men
det er ikke lykkedes at gøre den til en vigtig drivkraft hen imod langsigtede
kulstoffattige investeringer. Trods det faktum, at ETS-emissionsloftet falder
til ca. -21 % frem til 2020 i forhold til 2005 og fortsætter med at falde
efter 2020, hvilket i princippet giver retlig garanti for, at det vil være
nødvendigt at foretage store investeringer i kulstoffattige teknologier,
medfører det nuværende store overskud af kvoter, som til dels skyldtes den
økonomiske krise, at dette ikke afspejles i kulstofprisen. Den lave kulstofpris
giver ikke investorerne tilstrækkeligt incitament til at investere og øger
risikoen for afhængighed af kulstofintensive energiformer. Visse medlemsstater
er bekymrede over denne udvikling og har truffet eller overvejer at træffe
nationale foranstaltninger som f.eks. afgifter på kulstofintensive brændstoffer
i ETS-sektorerne. Der er en voksende risiko for, at det indre marked trues af
politisk fragmentering, hvor nationale og sektorspecifikke politikker
underminerer ETS’ rolle og de ensartede vilkår, det skulle skabe. I rapporten
om kulstofmarkedet vurderes det nærmere, hvordan ETS fungerer[4]. I beslutningen om indsatsfordeling er der
fastsat nationale mål for drivhusgasemissioner i de sektorer, der ikke er
omfattet af ETS. Det overordnede mål er, at der på EU-plan i 2020 skal opnås en
emissionsreduktion på 10 % i forhold til 2005. Mange EU-politikker,
herunder sektorspecifikke forskrifter og initiativer, har bidraget til at
reducere emissionerne i disse sektorer. De spænder fra politikker, der forbedrer
CO2- og energieffektiviteten for biler, boligsektoren og
energiforbrugende udstyr, til politikker for specifikke affaldstyper, miljø,
landbrug og arealanvendelse (se bilag). Gennemførelsen af politikker med
henblik på at nå målene for vedvarende energi og energieffektivitet bidrager
også til emissionsreduktioner. De nationale mål er fordelt mellem
medlemsstaterne efter økonomisk kapacitet. Nogle lande skal reducere emissioner
i forhold til 2005, mens andre må tillade en begrænset vækst i emissionerne.
Samlet set er EU på vej til at nå 10 %-målet, men der er fortsat store
forskelle mellem medlemsstaterne. Halvdelen af dem skal stadig træffe
yderligere foranstaltninger. Desuden har medlemsstaterne i henhold til
beslutningen om indsatsfordeling mulighed for at nå deres mål på en fleksibel
måde, enten gennem erhvervelse af internationale kreditter eller gennem handel
med de medlemsstater, der overgår deres mål. 2.2. Målet for vedvarende energi
og gennemførelsesforanstaltninger EU gør fremskridt hen imod opfyldelsen af
2020-målet på 20 % energi fra vedvarende energikilder i det udvidede
endelige energiforbrug. I 2010 var de vedvarende energikilders andel af
energiforbruget i EU 12,7 % sammenlignet med 8,5 % i 2005. I perioden
1995-2000, hvor der ikke var nogen reguleringsmæssige rammer, voksede andelen
af vedvarende energi med 1,9 % om året. Efter indførelsen af vejledende
mål (2001-2010) voksede andelen af vedvarende energi med 4,5 % om året.
Med retligt bindende nationale mål er væksten taget til, men skal op på gennemsnitligt
6,3 % pr. år, hvis det overordnede 2020-mål skal nås. Andelen af
vedvarende energi i transportsektoren nåede op på 4,7 % i 2010 i forhold
til kun 1,2 % i 2005. Inden for opvarmning og køling vokser andelen af
vedvarende energi fortsat og forventes at blive næsten fordoblet i 2020. På
baggrund af nedtrapningen af støtteordninger og den vanskeligere adgang til
finansiering i forbindelse med den økonomiske krise er der dog brug for nye
foranstaltninger i de fleste medlemsstater, hvis de skal kunne opfylde deres
mål for 2020. Kommissionen har
gjort rede for situationen med hensyn til vedvarende energi i EU i 2012[5]. Der
offentliggøres en ajourført statusrapport sideløbende med denne grønbog.
Investeringer i forskning og udvikling, innovation og anvendelse i stor skala i
denne sektor har bidraget til, at omkostningerne ved teknologierne for
vedvarende energi er blevet markant lavere. Der er store udfordringer knyttet
til anvendelse i stor skala, f.eks. en fuldstændig integration af vedvarende
energikilder i EU’s elektricitetssystem på en sådan måde, at der tages hånd om
uregelmæssigheder, og forbedring af samarbejdet mellem medlemsstaterne for at
nå målene. Sammenkoblingen af EU’s engrosmarkeder for elektricitet vil bidrage
til at integrere vedvarende energi i elsystemet, og det samme vil indførelsen
af intelligente net, som giver mulighed for at tilpasse produktion, netkontrol,
lagring og forbrug til skiftende situationer på markederne. I forbindelse med
overgangen til vedvarende energi vil der dog også skulle foretages store
investeringer i transmissions- og distributionsnet, bl.a. via
grænseoverskridende infrastruktur, for at fuldføre det indre energimarked. En
anden vigtig udfordring er på længere sigt at sikre, at vedvarende energikilder
bliver mere omkostningseffektive, således at der kun anvendes støtteordninger
for de teknologier og de områder, som stadig har brug for det. Disse ordninger
bør udformes med henblik på at undgå overkompensation, forbedre
omkostningseffektiviteten, anspore store reduktioner af drivhusgasemissioner,
styrke innovation og sikre bæredygtig anvendelse af råmaterialer og skal kunne
tilpasses til omkostningsudviklingen for at undgå støtteafhængighed, være
ensartede for alle medlemsstaterne og, især hvad angår biobrændstoffer, være i
overensstemmelse med WTO-bestemmelserne. 2.3. Målet for energibesparelser
og gennemførelsesforanstaltninger 2020-målet om at spare 20 % af EU’s
forbrug af primærenergi (sammenlignet med prognoser i 2007) er ikke juridisk
bindende for medlemsstaterne, men der er dog gjort betydelige fremskridt på
dette område. Efter adskillige års vækst toppede forbruget af primærenergi i
2005/2006 (ca. 1 825 Mtoe) og har siden 2007 været svagt faldende (nåede i
2011 ned på 1 730 Mtoe). Denne tendens skyldes delvis den økonomiske
krise, delvis de eksisterende politikkers effektivitet. Den kan også tilskrives
EU-industriens lavere energiintensitet, der i 2010 var faldet til 149 ton
olieækvivalent pr. million euro, fra 174 i 2000 og 167 i 2005. Med vedtagelsen af energieffektivitetsdirektivet
(EED) i 2012 findes der nu et omfattende regelsæt på EU-plan. Dette skal nu
gennemføres fuldt ud af medlemsstaterne. EED vil bidrage til fremskridtene på
dette område, selv om Kommissionens foreløbige analyse tyder på, at 2020-målet ikke
kan nås med de nuværende politikker[6].
En del af problemet er, at der mangler hensigtsmæssige værktøjer til at
overvåge fremskridt og måle virkninger på medlemsstatsniveau. En anden stor
udfordring består i at mobilisere de midler, der er brug for til at sikre
fortsat fremgang. Siden 2009-2010 er der blevet vedtaget
gennemførelsesforanstaltninger for energirelaterede produkter i henhold til
direktiverne om miljøvenligt design og energimærkning. Disse foranstaltninger
mindsker industri- og husholdningsprodukternes energibehov, hvilket medfører
besparelser for slutbrugerne. Der er vedtaget foranstaltninger for en række
elektroniske apparater, bl.a. husholdningsapparater som opvaskemaskiner,
køleskabe, vaskemaskiner og fjernsyn, samt for dæk og en række industriprodukter
som f.eks. motorer, ventilatorer og pumper. Det anslås, at de vedtagne
foranstaltninger om miljøvenligt design og mærkning har resulteret i
energibesparelser på ca. 90 Mtoe i 2020. For at tage fat om problematikken med den
energi, der forbruges i bygningsmassen, navnlig til opvarmning og køling,
vedtog EU et revideret direktiv om bygningers energimæssige ydeevne
(bygningsdirektivet) i 2010. Direktivet pålægger medlemsstaterne at anvende
mindstekrav til energimæssig ydeevne for nye og eksisterende bygninger og
samtidig sikre, at alle nye bygninger senest i 2021 er ”næsten energineutrale
bygninger”. Imidlertid vil bygningssektorens nødvendige bidrag til at sikre
lavere drivhusgasemissioner og reducere energiforbruget kunne blive
undermineret af forsinkelser og ufuldstændige nationale
gennemførelsesforanstaltninger til dette direktiv. Potentialet for
omkostningseffektive besparelser i bygningssektoren anslås til 65 Mtoe i 2020.
EU har støttet udviklingen af energieffektive teknologier, bl.a. gennem
offentlige partnerskaber vedrørende energieffektive bygninger, grønne biler og
bæredygtig produktion. I transportsektoren har forordningerne om
præstationsstandarder for lette erhvervskøretøjer ført til betydelige
reduktioner af drivhusgasemissionerne, hvilket afspejles i gennemsnittet for CO2-emissioner
fra nye biler, som er faldet fra 172 g/km i 2000 til 135,7 g/km i
2011. 2.4. Forsyningssikkerhed og
rimelige energipriser på det indre energimarked Klima- og energipakken fra 2009 er ikke det
eneste tiltag på dette område. I 2009 og 2010 vedtog EU omfattende lovgivning
om det indre energimarked for elektricitet og naturgas og, i kølvandet på to
gasforsyningskriser, forordningen om gasforsyningssikkerhed. Da ingen af de
energipolitiske mål kan nås uden tilstrækkelige nettilslutninger, har
Kommissionen også foreslået en forordning om retningslinjer for den
transeuropæiske energiinfrastruktur, som Europa-Parlamentet og Rådet har opnået
politisk enighed om. Den tager fat om udfordringerne på infrastrukturområdet
for at sikre virkelig sammenkobling på det indre marked, integration af energi
fra variable vedvarende energikilder og bedre forsyningssikkerhed[7]. Der er etableret andre EU-foranstaltninger,
f.eks. den strategiske energiteknologiplan for EU, for at fremme et teknologisk
skifte gennem udvikling og demonstrationsprojekter for nye og innovative
teknologier, f.eks. andengenerationsbiobrændstoffer, intelligente net,
intelligente byer og intelligente netværk, ellagring og elektromobilitet,
kulstofopsamling og -lagring og næste generation af nukleare energikilder samt
opvarmning og køling ved hjælp af vedvarende energikilder. I begyndelsen af
2013 fremlagde Kommissionen også et forslag til et direktiv om etablering af
infrastruktur for alternative brændstoffer, som vil blive støttet via den
foreslåede revision af retningslinjerne for TEN-T. Der var en række udfordringer, som ikke blev
behandlet i forbindelse med klima- og energipakken i 2009. F.eks. blev den
fornødne transmissions- og distributionsinfrastruktur ikke fastlagt. De
forvaltningsmæssige udfordringer, der er forbundet med indførelsen af
vedvarende energi, herunder håndtering af variabel forsyning af visse
vedvarende energikilder (f.eks. vind- og solenergi), blev heller ikke behandlet
fuldt ud, og man undervurderede den indvirkning, som de mange nationale
støtteordninger for vedvarende energi skulle få for markedsintegrationen. Den tredje energipakke tog fat på spørgsmålet
om, hvordan man kan fremme konkurrencen på markedet, men behandlede ikke
spørgsmålet om, hvorvidt der på markedet er de nødvendige incitamenter til at
investere i produktion, distribution og transmission og lagerkapacitet i et
system med større andel af vedvarende energi. Indtil de vedvarende energikilder
bliver konkurrencedygtige, er det nødvendigt, at målet om et mere bæredygtigt
energisystem går hånd i hånd med behovet for et fuldt liberaliseret og
integreret energimarked, som kan mobilisere og fordele investeringer effektivt.
Nogle af de vigtigste udviklinger og
tendenser, både i og uden for EU, er EU’s voksende afhængighed af importeret
energi og den teknologiske udvikling hos vores vigtigste konkurrenter, de nye
forsyningsruter samt de nye energiproducenter i Afrika og Latinamerika. Alt
dette vil påvirke energiomkostningerne og forsyningssikkerheden i EU. 3. Centrale spørgsmål i denne
høring Rammen for klima- og energipolitikkerne frem
til 2030 vil bygge videre på de betydelige fremskridt, der allerede er gjort på
dette område. Den skal bygge på erfaringerne fra den nuværende ramme og
klarlægge, hvor der kan gøres forbedringer. Interesseparternes erfaringer og
synspunkter, som så vidt muligt bør underbygges af solid dokumentation, er
væsentlig for fire overordnede spørgsmål: mål, andre politiske instrumenter,
konkurrenceevne og medlemsstaternes forskellige handlemuligheder. 3.1. Mål De grundlæggende spørgsmål for en ny ramme for
klima- og energipolitikkerne frem til 2030 vedrører målenes type, art og
niveau, og hvordan de påvirker hinanden. Bør målene fastlægges på EU-niveau,
nationalt niveau eller sektorniveau, og skal de være retligt bindende? Der er
forskellige synspunkter på, hvilke mål og måltyper der er brug for.
Erfaringerne med den nuværende ramme viser, at mål skaber politisk fremdrift,
en langsigtet vision for investeringer og et benchmark til måling af
fremskridt, men visse interesseparter hævder, at de nuværende mål og
politikkerne for at nå disse mål ikke nødvendigvis er sammenhængende eller
omkostningseffektive, eller at de ikke tager tilstrækkeligt hensyn til
konkurrenceevne og teknologiernes økonomiske bæredygtighed og modenhed.
2030-rammen bør tage højde for den teknologiske udvikling over tid og fremme
forskning og innovation. Derfor er der behov for at vurdere, hvilke mål der
bedst, enklest og mest omkostningseffektivt kan anspore energi- og
klimapolitikkerne frem til 2030, og om den nuværende tilgang kan strømlines,
især i forbindelse med behovet for forskellige delmål, f.eks. i
transportsektoren. Denne analyse bør også omfatte spørgsmålet om, hvorvidt det
er hensigtsmæssigt kun at have et mål for drivhusgasemissionerne for 2030,
under hensyntagen til andre mål som f.eks. forsyningssikkerhed og
konkurrenceevne. De
nuværende klima- og energimål for reduktion af drivhusgasemissioner, andel af
vedvarende energikilder og energibesparelser blev fastlagt med henblik på at
støtte hinanden, og der er helt klart interaktioner mellem dem. Større andele
af vedvarende energi kan medføre reduktion af drivhusgasemissioner, så længe de
ikke erstatter andre kulstoffattige energikilder, og øget energieffektivitet
kan bidrage til at nedbringe drivhusgasemissionerne og fremme virkeliggørelsen
af målet for vedvarende energi. Der er åbenbare synergieffekter, men der kan
dog også forekomme modstridende hensyn. F.eks. kan uventet store energibesparelser
og uventet høj produktion af vedvarende energi føre til en lavere kulstofpris,
fordi efterspørgslen efter emissionskvoter under ETS så falder. Dette kan igen
svække ETS’ prissignal for innovation og investeringer i energieffektivitet og
anvendelse af kulstoffattige teknologier, uden at det påvirker virkeliggørelsen
af det overordnede mål for reduktion af drivhusgasemissioner. I
en 2030-ramme med flere forskellige mål vil der udtrykkeligt skulle tages
hensyn til disse interaktioner. Det bør også erkendes, at større andele af
vedvarende energi og større energibesparelser ikke er nok til at opnå bedre
konkurrenceevne eller forsyningssikkerhed. Det vil fortsat være nødvendigt med
målrettede politikker, og der kan også blive behov for yderligere indikatorer,
der mere direkte afspejler disse mål. Der
er bred enighed om, at det vil være nødvendigt med mellemliggende mål for
reduktion af drivhusgasemissioner for at nå målet om en reduktion på
80-95 % frem til 2050. Det vigtigste er at beslutte sig for det mest
hensigtsmæssige niveau for et sådant mellemliggende mål. Køreplanen for
omstilling til en konkurrencedygtig lavemissionsøkonomi i 2050 peger i retning
af, at en reduktion på 40 % i forhold til 1990 i 2030 vil være
omkostningseffektivt. En reduktion på mindre end 40 % vil på længere sigt
øge omkostningerne ved omstillingen til en lavemissionsøkonomi. Køreplanerne
peger i retning af, at der kan opnås en reduktion af drivhusgasudledningen på
40 % i 2030 uden unødige ekstraomkostninger for vores energisystem, men at
det vil være en udfordring at få mobiliseret de nødvendige midler til at dække
anlægsomkostningerne i forbindelse med betydelige startinvesteringer. Energikøreplanen
for 2050 har vist, at andelen af vedvarende energikilder i energisystemet fortsat
bør vokse efter 2020. Et 2030-mål for vedvarende energikilder vil skulle
overvejes nøje, da mange vedvarende energikilder til den tid ikke længere vil
være i den spæde fase og vil skulle konkurrere mere og mere med andre
kulstoffattige teknologier. Det bør også overvejes, om der på EU-plan kan opnås
en øget andel af vedvarende energikilder, uden at der fastlægges et specifikt
mål, men ved at der via ETS og reguleringsmæssige foranstaltninger skabes de
rette markedsvilkår. Udformningen af et eventuelt mål for vedvarende energi vil
afhænge af, i) om det skønnes nødvendigt at fastlægge et mål for at sikre en
øget andel af vedvarende energi efter 2020 og dermed fremme flere egne
energikilder, mindsket afhængigheden af importeret energi og beskæftigelse og vækst,
og ii) om dette kan nås, og i så fald hvordan, uden at støtteordningerne for
vedvarende energi får uønskede virkninger for energimarkederne, energipriserne
og de offentlige budgetter. Det skal fastslås, om målene for vedvarende energi
bedst kan nås med et nyt overordnet mål med eller uden delmål for sektorer som
f.eks. transport, industri og landbrug og/eller andre særlige foranstaltninger.
I forbindelse med alle mål eller politikker for vedvarende energi skal der
tages hensyn til det stadig større evidensgrundlag for teknologiernes
bæredygtighed, omkostninger, modenhed og innovationspotentiale. EU’s
ramme for energieffektivitetspolitikken er netop blevet aktualiseret gennem
vedtagelsen af EED, og i 2014 tages målet for 2020 op til revision. Drøftelserne
om et energisparemål for 2030 skal ses i denne kontekst. Der er en række
spørgsmål, som skal overvejes. For det første er energieffektivitet og de deraf
følgende energibesparelser anerkendt i energikøreplanen frem til 2050 som en
”no-regret”-løsning for energisystemet. Da der først vil foreligge
dokumentation for det nuværende systems funktion i 2014 eller senere, er det
afgørende, at der sikres sammenhæng mellem et eventuel energisparemål og andre
mål. Det skal også overvejes, om energieffektiviteten bedst kan fremmes gennem
mål, som fastlægges af medlemsstaterne eller for specifikke sektorer. Det
vil desuden være nødvendigt at overveje, om indikatoren for et sådant mål
fortsat bør være absolut energiforbrug, eller om det vil være mere
hensigtsmæssigt med et relativt mål vedrørende energiintensitet (f.eks.
energiforbrug i forhold til BNP eller bruttoværditilvækst). Mens et absolut mål
måske er bedre for det samlede besparelsesmål, vil et relativ mål kunne tage
bedre højde for EU-økonomiens dynamik og de faktiske forhold i den økonomiske
udvikling. I
modsætning til tilgangen for reduktioner af drivhusgasemissioner og vedvarende
energi er denne tilgang til energieffektivitet baseret på en kombination af
tilstræbte mål og bindende foranstaltninger. Behovet for EU-lovgivning (f.eks.
rammedirektivet om miljøvenligt design, EED og bygningsdirektivet) under
2020-strategien er - i det mindste delvis - knyttet til den omstændighed, at
der ikke er juridisk bindende energisparemål for medlemsstaterne. I forbindelse
med retligt bindende mål for energibesparelser/energiintensitet vil
medlemsstaterne skulle gives råderum til at nå målet, eventuelt med færre
bindende foranstaltninger på EU-niveau. Ved en sådan tilgang vil der imidlertid
skulle tages højde for, at en stor del af den EU-lovgivning, som bidrager til
reduceret energiforbrug, også spiller en afgørende rolle for etableringen af
det indre marked for disse produkter (f.eks. bestemmelserne om miljøvenligt
design). Hvis målene fortsat er uforpligtende, bør det overvejes, om de
nuværende konkrete foranstaltninger er tilstrækkelige, eller om der skal
indføres nye foranstaltninger. Et centralt spørgsmål vil være, i hvilket omfang
energimarkederne via prissignaler og som reaktion på efterspørgslen selv i
tilstrækkelig grad vil tilskynde til forbedringer af energieffektivitet,
herunder adfærdsændringer hos forbrugerne, og om ETS og dets indvirkning på
elpriserne vil tilskynde til energibesparelser, også selv om der ikke findes
specifikke mål eller foranstaltninger. Der skal tages hensyn til den relativt
lave priselasticitet i energiefterspørgslen i mange vigtige sektorer af
økonomien, de forventede fremtidige niveauer samt ETS-prisens udsving. 3.2. De politiske instrumenters
sammenhæng 2020-målene gennemføres gennem politiske
instrumenter på EU-plan, der er tæt knyttet til det indre marked.
Medlemsstaterne har større råderum ved gennemførelse af EU-lovgivning for
vedvarende energi og energieffektivitet og drivhusgasemissioner uden for ETS,
f.eks. i vejtransportsektoren. Dette har resulteret i forskellige nationale
tilgange til støtteordninger for vedvarende energi, energi- og CO2-afgifter,
standarder for energimæssig ydeevne for bygninger og andre
energieffektivitetspolitikker. Det vil sandsynligvis være nødvendigt at kombinere
forskellige instrumenter for at nå de forskellige politiske mål og håndtere
markedshindringerne. Som anført ovenfor vil der være interaktion mellem disse
instrumenter. Visse interesseparter har kritiseret den manglende sammenhæng
mellem de forskellige politikker, netop fordi de indvirker på hinanden, og har
desuden peget på, at der er behov for at forbedre forskellige klima- og
energiforanstaltningers omkostningseffektivitet i betragtning af de
teknologiske muligheder. Desuden bør de nationale foranstaltninger ikke føre
til en fragmentering af det indre marked. Der bør lægges stærk vægt på
investeringer i infrastruktur (navnlig netværk), der vil uddybe integrationen
på det indre marked og sikre større bæredygtighed, konkurrenceevne og
forsyningssikkerhed. I rammen for 2030 bør der derfor findes den
rette balance mellem de konkrete gennemførelsesforanstaltninger på EU-plan og
medlemsstaternes fleksible muligheder for at opfylde målene på de måder, der
bedst passer til de nationale forhold og samtidig er forenelige med det indre
marked. Den nuværende balance i tilgangen mellem EU-instrumenter og
medlemsstaternes mål/nationale instrumenter vil skulle vurderes nærmere, bl.a.
hvad angår virkningerne af subsidier til fossile brændstoffer.
Indsatsfordelingen vil ligesom hidtil også skulle vurderes. Ud over reguleringsmæssige instrumenter yder
EU også betydelig finansiel støtte i tilknytning til klimaændringer og
bæredygtig energi, navnlig gennem samhørighedspolitikken, EU’s
forskningsprogrammer og fremover Connecting Europe-faciliteten. Målene for
klimaindsatsen vil udgøre mindst 20 % af EU’s udgifter i perioden
2014-2020 og afspejles derfor i de relevante instrumenter for at sikre, at de
bidrager til at styrke energisikkerheden og skaber en ressourceeffektiv og
klimaresistent lavemissionsøkonomi, der øger Europas konkurrenceevne og skaber
flere og grønnere job[8]. Der vil skulle foretages en vurdering af den
fremtidige adgang til internationale kreditter efter 2020. Anvendelsen af
internationale kreditter kan begrænse omkostningerne, men de bidrager også til
at skabe usikkerhed om, hvad der kræves internt, og har bidraget til
kvoteoverskuddet i ETS. Endvidere har EU’s industri og myndigheder via
mekanismen for bæredygtig udvikling støttet konkurrerende sektorer, især i de
nye vækstøkonomier som f.eks. Kina, Indien og Brasilien. Hvis man går fra
projektbaseret kompensation til emissionshandel og andre markedsbaserede
mekanismer, vil man muligvis bedre kunne tage hensyn til de enkelte landes
forskellige handlemuligheder i relation til klimaændringer og støtte
bestræbelserne på at udvikle et mere globalt kulstofmarked med bred
international deltagelse. For sektorer som skibsfart og luftfart
omfatter den politiske indsats også en koordineret indsats for globalt aftalte
standarder og politikker, hvormed der effektivt kan opnås globale
emissionsreduktioner. Som et første skridt trådte det designindeks for
energieffektivitet, som Den Internationale Søfartsorganisation har vedtaget, i
kraft i 2013, og det forventes at dæmpe stigningen i drivhusgasemissionerne fra
den internationale skibsfart. 3.3. Fremme af EU-økonomiens
konkurrenceevne Et af de grundlæggende mål for EU’s
energipolitik er at sikre, at energisystemet bidrager til EU’s konkurrenceevne
ved at sikre konkurrencedygtige interne og internationale energimarkeder og ‑priser,
der kan konkurrere på internationalt plan og forsyner de endelige forbrugere
med energi til rimelige priser. Dette er især vigtigt for sårbare husholdninger
og de industrisektorer, der er udsat for international konkurrence, og for
hvilke energi er en vigtig produktionsfaktor. Da elektricitet forventes at
blive vigtigere, efterhånden som energisystemet ændres, er elomkostningerne
særligt vigtige i perspektivet frem til 2030. Energi- og klimapolitiske tiltag kan fremme
efterspørgsel og vækst i en lavemissionsøkonomi. EU fører an inden for renere
og mere energieffektive teknologier, produkter og tjenesteydelser samt
økoteknologier, som tilsammen forventes at tilvejebringe ca. 5 mio. job i
perioden frem til 2020[9].
Desuden bidrager mange af disse politikker til mindsket luftforurening og
sundhedsmæssige forbedringer. Samtidig er disse politiske tiltag blevet
kritiseret for at indvirke negativt på energipriserne, hvilket gør
energiforsyningen mindre overkommelig for sårbare husholdninger og skader
konkurrenceevnen for energiintensive sektorer, til trods for at de kan mindske
industriens eksponering for energiomkostningerne og forbedre
modstandsdygtigheden over for høje energipriser. Engrospriserne på energi er steget moderat i
EU, men tilsyneladende er slutbrugerpriserne på elektricitet for mange
virksomheder og husholdninger steget kraftigere i reale termer i løbet af de
sidste ti år. Ifølge energikøreplanen frem til 2050 vil denne tendens fortsætte
i de kommende år. Udviklingen på de internationale markeder og udnyttelsen af
ukonventionelle kulbrinter kan føre til større prisforskelle i EU sammenlignet
med andre større industrielle økonomier som f.eks. USA, hvor skifergas nu er en
stadig vigtigere energikilde. I 2012 var industrigaspriserne mere end fire
gange lavere i USA end i Europa[10]. Det er klart, at denne tendens skyldes mange andre faktorer end EU’s
klima- og energipolitikker, og at engrospriserne på elektricitet i EU stadig i
vid udstrækning afhænger af prisen på fossile brændstoffer. Medlemsstaternes
beslutninger om told, afgifter og skatter har også en betydelig indvirkning på
slutbrugerpriserne. Der skal tages hensyn til disse faktorer ved udformningen
af nye politikker. De forskellige drivkræfter bag de nationale
energiomkostninger, herunder beskatning, skal analyseres på en differentieret
måde, da deres indvirkning på de samlede energiproduktionsomkostninger synes at
variere meget. Der er en række spørgsmål, der i den forbindelse må tages op. For det første er det afgørende, at
lovgivningen om det indre marked gennemføres fuldt ud for at kontrollere
priserne og fremme virkeliggørelsen af målene på en omkostningseffektiv måde,
både ved hjælp af øget konkurrence på markedet og gennem en mere effektiv brug
af energiinfrastruktur (via netregler). For det andet er der behov for, at de interne
(traditionelle og utraditionelle) olie- og gasressourcer fremover kan udnyttes
på miljømæssigt forsvarlig vis, da de kan bidrage til at mindske EU’s
energipriser og importafhængighed. For det tredje vil en yderligere
diversificering af energiforsyningsveje kunne forbedre konkurrencen på
energimarkederne, og der kan opnås store langsigtede besparelser via
investeringer i energieffektivitet. En yderligere udbredelse af produktion af
vedvarende energi skal ledsages af bedre netforvaltning, lavere omkostninger og
bedre teknologiske præstationer samt fortsat støtte til innovation. For det fjerde hersker der bekymring over, at
der ikke alle andre steder udvises helt det samme engagement for at imødegå
klimaændringerne som i EU, og at dette har indvirkning på konkurrenceevnen.
Samtidig har EU’s tilsagn om at reducere drivhusgasemissionerne med 20 %
inden 2020 bidraget til de fremskridt, der er gjort siden klimakonferencen i København
i 2009. Mere end 90 lande har nu afgivet tilsagn med forskellige
ambitionsniveauer. Desuden har det internationale samfund bekræftet, at målet
om at holde den globale opvarmning nede under 2°C skal fastholdes. Desuden er
der adskillige lande, som er i færd med at gennemføre eller udvikle lovgivning
til deres egne emissionshandelsordninger (Schweiz, Australien, New Zealand,
Sydkorea, Kina og flere af USA’s delstater). På trods af denne udvikling har
EU’s udspil om en reduktion af drivhusgasser på 30 % som betinget mål ikke
mobiliseret tilsagn og foranstaltninger, der kan sikre, at den samlede indsats
frem til 2020 er i tråd med målet om en opvarmning på under 2 °C. Derfor er det
yderst vigtigt, at der samarbejdes yderligere med tredjelande, og at der via
Durbanplatformen senest i 2015 nås frem til en aftale om perioden efter 2020.
Dette endnu vigtigere i lyset af, at EU kun tegner sig for 11 % af de
samlede drivhusgasemissioner, og at denne andel er faldende – så derfor er det
nødvendigt med en effektiv international indsats for at imødegå
klimaændringerne[11]. For det femte arbejder EU ihærdigt for, at der
i de relevante internationale fora sikres global deltagelse og lige vilkår for
alle inden for luftfart og søfart. For det sjette er det klart, at højere
ETS-priser og politikker, som tager sigte på at øge produktionskapaciteten
inden for vedvarende energi gennem støtte eller præferencebehandling for at få
dem på markedet, vil kunne øge elpriserne. Samtidig skaber ETS lige vilkår i EU
og minimerer omkostningerne ved reduktion af drivhusgasemissioner i de
omfattede sektorer. ETS omfatter også foranstaltninger til at begrænse
virkningerne for konkurrenceevnen i energiintensive sektorer, der kan risikere
CO2-lækage. Disse foranstaltninger vil fortsætte indtil 2020. På
baggrund af akkumuleringen af gratis kvoter i industrisektorer og adgangen til
billige internationale kreditter vil virkningerne for disse sektorer
sandsynligvis være beskedne, i det mindste frem til 2020. Statsstøttereglerne i
forbindelse med ETS giver fra 2013 medlemsstaterne mulighed for at yde
kompensation for visse indirekte ETS-omkostninger for de mest
elektricitetsintensive sektorer. Endvidere giver statsstøttereglerne på
miljøområdet i øjeblikket mulighed for, at industrien i specifikke tilfælde kan
fritages for energirelaterede afgifter. I 2030-rammen vil det skulle overvejes,
om denne tilgang bør videreføres, og i så fald hvordan. Endelig bør det ved udformningen af rammen for
2030 overvejes, om ETS-relaterede indtægter vil kunne anvendes til yderligere
at støtte innovationen i forskellige sektorer. I øjeblikket udnyttes denne
mulighed primært gennem medlemsstaternes brug af auktionsindtægter inden for de
tilladte statsstøttebegrænsninger, selv om der i den nuværende ramme er forudset
finansiering af innovation i EU i form af NER300-ordningen, som kun omfatter
projekter i forbindelse med vedvarende energi og kulstofopsamling og -lagring. 3.4. Hensyntagen til
medlemsstaternes forskellige kapacitet Medlemsstaterne er meget forskellige med
hensyn til sammenlignelig velstand, industristruktur, energimiks,
lageropbygning, kulstof- og energiintensitet, muligheder for udnyttelse af
vedvarende energikilder og social struktur. De enkelte forbrugergrupper har
forskellig kapacitet til at investere og tilpasse sig. Der bør tages hensyn til
disse forskelle ved udarbejdelsen af en politisk ramme for 2030. Klima- og
energimålene har forskellige virkninger for de enkelte medlemsstater og deres
borgere, og ved udformningen af den nye ramme bør man vurdere de forskellige
muligheder for at sikre et effektivt samarbejde og en fair fordeling af den
nødvendige indsats. Den nuværende energi- og klimapolitiske ramme
afspejler medlemsstaternes forskellige kapacitet, i og med at indsatsen for at
nå EU’s klima- og energimål fordeles mellem medlemsstaterne med en mindre byrde
for lavindkomstmedlemsstater. Auktionsindtægter omfordeles også delvis for at
kompensere for omkostningsforskelle. Desuden er der i direktivet om vedvarende
energi samarbejdsmekanismer, som giver mulighed for, at vedvarende energi, der
produceres i én medlemsstat, kan bidrage til opfyldelsen af målet i en anden
medlemsstat. Trods de potentielle økonomiske fordele for begge parter er denne
ordning hidtil kun blevet brugt i Sverige og Norge. For at tage hensyn til de
nationale forhold indeholder direktivet om energieffektivitet en ”menu” med de
forskellige fleksible muligheder, som medlemsstaterne kan anvende i forbindelse
med deres årlige energisparemål på 1,5 %, bl.a. en gradvis indfasning af
1,5 % -målet, udelukkelse af ETS-sektoren, inkludering af
energiomdannelses- og distributionssektoren og anerkendelse af en tidlig
indsats. Disse forskellige muligheder kan anvendes kumulativt, men må ikke
hindre de overordnede energibesparelser, der kræves i direktivet. Det må overvejes, om der i 2030-rammen skal
opretholdes lignende fordelingsredskaber, eller - afhængigt af
ambitionsniveauet for de fremtidige mål og foranstaltninger og disses art - om
der skal indføres alternative tilgange Differentierede mål for de enkelte
medlemsstater kan bidrage til større retfærdighed, også selv om de muligvis vil
hæmme virkeliggørelsen af målene for det indre energimarked. Men de kan også
øge de samlede omkostninger, der er knyttet til virkeliggørelsen af målene,
hvis de ikke kombineres med tilstrækkeligt fleksible handlemuligheder som
f.eks. handelsmekanismer. Ved udarbejdelsen af en ramme for 2030 skal det
overvejes, om medlemsstaterne gives tilstrækkelig fleksibilitet til, at de
differentierede mål kan nås på en omkostningseffektiv måde. I den forbindelse
bør det også tages i betragtning, at de medlemsstater, hvor der er størst behov
for investeringer og flest muligheder for omkostningseffektiv reduktion af
drivhusgasemissioner, udvikling af vedvarende energi, forbedret
energieffektivitet osv., ofte har svagere økonomisk kapacitet til at udnytte
disse muligheder. Desuden har nogle af disse medlemsstater vanskeligt ved at
opnå tilstrækkelig støtte til ændringer i industriprocesser og
energianvendelse, som kan indvirke på beskæftigelsen og udnyttelsen af egne
energikilder. Adgangen til finansiering af investeringer, i form af direkte
finansiering eller intelligent finansiering, indgår allerede i ”værktøjskassen”
for EU’s politikker[12],
men skal muligvis styrkes i perspektivet frem til 2030. Sådanne
foranstaltninger vil kunne bidrage til en rimelig og retfærdig fordeling af
indsatsen, samtidig med at de gør det lettere at opnå offentlighedens
tilslutning og inddrage alle berørte parter i overgangen til en bæredygtig,
sikker og konkurrencedygtig økonomi. I forbindelse med den nye ramme vil der skulle
udarbejdes og forelægges oplysninger specifikt for hver enkelt medlemsstat til
brug for drøftelserne om en retfærdig indsatsfordeling, således at det sikres,
at der ikke er nogen medlemsstat, som får pålagt en urimelig byrde. 4. Spørgsmål 4.1. Generelt ·
Hvilke erfaringer fra rammen frem til 2020 og den
nuværende situation i EU’s energisystem er vigtigst ved udformningen af
politikker frem til 2030? 4.2. Mål ·
Hvilke 2030-mål vil mest effektivt kunne fremme de
klima- og energipolitiske mål? På hvilket niveau bør de gælde (EU,
medlemsstaterne eller sektorspecifikt), og i hvilket omfang bør de være retligt
bindende? ·
Har der været manglende sammenhæng i de nuværende
2020-mål, og hvordan kan der i så fald sikres bedre sammenhæng mellem
potentielle 2030-mål? ·
Er det hensigtsmæssigt at fastlægge mål for
undersektorer som f.eks. transport, landbrug og industri, og i så fald hvilke?
Er det f.eks. nødvendigt at fastlægge mål for vedvarende energi i
transportsektoren i betragtning af CO2-reduktionsmålene for
personbiler og lette erhvervskøretøjer? ·
Hvordan kan målene i 2030-rammen bedre afspejle, om
de forskellige teknologier er økonomisk levedygtige og efterhånden modnes? ·
Hvordan bør fremskridtene vurderes i forbindelse
med andre aspekter af EU’s energipolitik, f.eks. forsyningssikkerhed, som ikke
nødvendigvis omfattes af de overordnede mål? 4.3. Instrumenter ·
Er det nødvendigt at ændre andre
politikinstrumenter og deres indbyrdes samspil, bl.a. mellem EU og de enkelte
medlemsstater? ·
Hvordan kan man bedst fastlægge specifikke
foranstaltninger på EU-plan og nationalt plan, således at
omkostningseffektiviteten under virkeliggørelsen af klima- og energimålene
optimeres? ·
Hvordan kan der bedst undgås en fragmentering af
det indre energimarked, især i relation til behovet for at fremme og mobilisere
investeringer? ·
Hvilke foranstaltninger kunne man forestille sig
for at opnå, at yderligere energibesparelser bliver så omkostningseffektive som
muligt? ·
Hvordan kan EU’s forsknings- og
innovationspolitikker bedste støtte virkeliggørelsen af 2030-rammen? 4.4. Konkurrenceevne og
forsyningssikkerhed ·
Hvilke elementer i rammen for klima- og
energipolitikkerne kunne man styrke for bedre at fremme jobskabelse, vækst og
konkurrenceevne? ·
Hvilken dokumentation for CO2-lækage
findes der i den nuværende ramme, og kan der sættes tal herfor? Hvordan kan
dette problem håndteres i 2030-rammen? ·
Hvad er de særlige drivkræfter i de observerede
tendenser for energiomkostninger, og i hvilket omfang kan EU påvirke dem? ·
Hvordan tages der højde for usikkerheden vedrørende
den indsats og det forpligtelsesniveau, andre industrilande og økonomisk
vigtige udviklingslande påtager sig i de igangværende internationale
forhandlinger? ·
Hvordan kan man øge den reguleringsmæssige
sikkerhed for virksomhederne, samtidig med at der skabes større fleksibilitet
for at opnå en bedre tilpasning til skiftende forhold (f.eks. udviklingen i de
internationale klimaforhandlinger og ændringer på energimarkederne)? ·
Hvordan kan EU øge innovationskapaciteten i
fremstillingsindustrien? Skal indtægterne fra kvoteauktionering spille en rolle
i forbindelse hermed? ·
Hvordan kan EU bedst udnytte udviklingen i egne
konventionelle og ukonventionelle energikilder i EU for at bidrage til lavere
energipriser og mindre afhængighed af import? ·
Hvordan kan EU bedst forbedre
energiforsyningssikkerheden internt ved at sikre, at det indre energimarked
fungerer effektivt og fuldt ud (f.eks. gennem udvikling af nødvendige
sammenkoblinger), og eksternt gennem en diversificering af forsyningsveje? 4.5. Kapacitets- og
fordelingsaspekter ·
Hvordan kan der i den nye ramme sikres en fair
indsatsfordeling mellem medlemsstaterne? Hvilke konkrete skridt kan der tages
for at tage hensyn til deres forskellige kapacitet til at gennemføre klima- og
energiforanstaltninger? ·
Hvilke mekanismer kan der overvejes for at fremme
samarbejde og en fair indsatsfordeling mellem medlemsstaterne, samtidig med at
man søger at finde de mest omkostningseffektive måder til at realisere de nye
klima- og energipolitiske mål? ·
Er der brug for nye finansieringsinstrumenter eller
‑ordninger til at støtte den nye 2030-ramme? 5. Indsendelse af høringssvar Høringen vil være åben indtil den 2. juli. Yderligere oplysninger om,
hvordan man kan bidrage til høringen: http://ec.europa.eu/energy/consultations/20130702_green_paper_2030_en.htm BILAG Baggrundsinformation
om energi- og klimaspørgsmål 1. Retsakter om gennemførelse af de
overordnede mål i klima- og energipakken og vigtigste politikker til støtte for
deres opfyldelse (1)
Direktiv 2009/28/ef om fremme af anvendelsen af
energi fra vedvarende energikilder og fastlæggelse af 20 %-målet for
vedvarende energi i de enkelte medlemsstater. (2)
Direktiv 2003/87/EF som ændret ved direktiv
2009/29/EF, hvori EU’s emissionshandelsordning revideres ved fastlæggelse af et
emissionsloft og harmonisering af tildelingen af kvoter til virksomheder. (3)
Beslutning nr. 406/2009/EF (beslutning om
indsatsfordeling), der fastlægger mål for de enkelte medlemsstaters reduktionen
af drivhusgasemissioner i sektorer, der ikke er omfattet af ETS. (4)
Forordning (EF) nr. 443/2009 (CO2 og
biler) om CO2-standarder for nye personbiler. (5)
Forordning (EU) nr. 510/2011 om fastsættelse af
præstationsnormer for nye lette erhvervskøretøjers emissioner inden for
Unionens integrerede tilgang til nedbringelse af CO2-emissionerne
fra personbiler og lette erhvervskøretøjer. (6)
Direktiv 2009/30/EF (direktivet om
brændstofkvalitet) med henblik på at mindske livscyklussen for brændstoffers
kulstofindhold. (7)
Direktiv 2009/31/EF, som skaber en retlig ramme for
CO2-opsamling og -lagring. (8)
Direktiv 2012/27/EU om energieffektivitet, der
fastlægger, hvilke foranstaltninger der skal tages af de enkelte medlemsstater. (9)
Direktiv 2010/31/EU om bygningers energimæssige
ydeevne. (10)
Direktiv 2009/125/EF om krav til miljøvenligt
design af energirelaterede produkter, herunder standarder. (11)
Forordning nr. 2006/842/EF vedrørende fluorholdige
drivhusgasser og direktiv 2006/40/EF vedrørende fluorholdige drivhusgasser fra
mobile luftkonditioneringsanlæg. (12)
Direktiv 99/31/EF, som fastlægger en gradvis
udfasning af brugen af deponeringsanlæg for bortskaffelse af affald og
reduktion af CH4-emissioner. (13)
Direktiv 1991/676/EØF om nitrater, bidrag til at
begrænse N2O-emissioner. (14)
Direktiv 2009/33/EF om fremme af renere og mere
energieffektive køretøjer til vejtransport. (15)
Rådets direktiv 2003/96/EF om omstrukturering af
EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet. (16)
Forordning 1222/2009 om mærkning af dæk for så vidt
angår brændstofeffektivitet og andre vigtige parametre. (17)
Forordning 228/2011 om ændring af
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1222/2009 for så vidt angår
metoden til prøvning af vådgreb for C1-dæk. (18)
Forordning 1235/2011om ændring af
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1222/2009 for så vidt angår
vådgrebsklassificering af dæk, måling af rullemodstand og
verifikationsproceduren. (19)
Forordning (EF) nr. 714/2009 af 13. juli 2009 om
betingelserne for netadgang i forbindelse med grænseoverskridende
elektricitetsudveksling og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1228/2003. (20)
Forordning (EF) nr. 715/2009 af 13. juli 2009 om
betingelserne for adgang til naturgastransmissionsnet og om ophævelse af
forordning 1775/2005. (21)
Afgørelse om regnskabsregler og handlingsplaner
vedrørende drivhusgasemissioner og -optag i forbindelse med aktiviteter, der
vedrører arealanvendelse, ændret arealanvendelse og skovbrug. 2. Vigtigste Referencedokumenter Køreplan for omstilling til en konkurrencedygtig lavemissionsøkonomi i
2050 http://ec.europa.eu/clima/policies/roadmap/index_en.htm Energikøreplan 2050 http://ec.europa.eu/energy/energy2020/roadmap/index_en.htm Hvidbog: En køreplan for et fælles
europæisk transportområde – mod et konkurrencedygtigt og ressourceeffektivt
transportsystem http://ec.europa.eu/transport/themes/strategies/2011_white_paper_en.htm Køreplan for et ressourceeffektivt Europa http://ec.europa.eu/environment/resource_efficiency/about/roadmap/index_en.htm
Strukturreformer af det europæiske CO2-marked: første rapport om situationen
på det europæiske CO2-marked i 2012 http://ec.europa.eu/clima/policies/ets/reform/index_en.htm Et fungerende indre energimarked http://ec.europa.eu/energy/gas_electricity/internal_market_en.htm Vedvarende energi: en stor aktør på det europæiske energimarked http://ec.europa.eu/energy/renewables/communication_2012_en.htm
Europa-Parlamentets beslutning om en køreplan for omstilling til en
konkurrencedygtig lavemissionsøkonomi i 2050 http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-TA-2012-0086+0+DOC+XML+V0//DA
Europa-Parlamentets beslutning om en køreplan for et fælles europæisk
transportområde http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-TA-2011-0584+0+DOC+XML+V0//DA Europa-Parlamentets beslutning om energikøreplanen 2050 http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-TA-2013-0088+0+DOC+XML+V0//DA [1] Links til
Europa-Parlamentets beslutninger og køreplanerne er anført i bilaget i
afsnittet om de vigtigste referencedokumenter. [2] KOM(2011) 169 endelig. [3] KOM(2010)
639 endelig. [4] Rapport
om situationen på det europæiske kulstofmarked i 2012 (COM (2012) 652).
Rapporten omfatter en høring om, hvordan overskuddet af kvoter under ETS kan
afhjælpes, bl.a. gennem en udvidelse af de sektorer, ETS dækker. [5] Meddelelsen
”Vedvarende energi: en stor aktør på det europæiske energimarked”, COM(2012)
271. [6] Gennemførelsen
af foranstaltningerne i hvidbogen om transport, yderligere foranstaltninger
inden for miljøvenligt design, indførelse af intelligent måling og anvendelse
af intelligente net med en deraf følgende efterspørgselsreaktion vil kunne
bidrage til at indhente efterslæbet. [7] For
projekter, der er identificeret som projekter af fælles interesse, indfører
forordningen foranstaltninger til at fremskynde tilladelsesprocedurer, bl.a.
ved hjælp af en maksimal tidsfrist og strømlining af
miljøvurderingsprocedurerne. Forordningen fastsætter også bedre incitamenter
for investorerne gennem styrkede reguleringsbestemmelser og fastlægger
betingelserne for finansiel EU-støtte fra Connecting Europe-faciliteten. [8] Som
vedtaget af Det Europæiske Råd den 7.-8. februar 2013 for den flerårige
finansielle ramme. [9] Meddelelsen
”Et opsving med høj beskæftigelse” (COM(2012) 173 final). [10] Ifølge
IEA’s data er de reale industrielpriser i Europa (OECD) steget med gennemsnitligt
38 % mellem 2005 og 2012, mens de i USA er faldet med 4 %. For
husholdningerne steg de reale elpriser mellem 2005 og 2012 med 21,8 % i
Europa (OECD) og med 8,4 % i USA. IEA "Energy Prices & Taxes, 4th
Quarter 2012". [11] Udsigterne
til en ny global klimaaftale behandles i en særskilt høringsmeddelelse: Den
internationale aftale om klimaforandringer 2015: Udformningen af den
internationale klimapolitik efter 2020. [12] F.eks. den
foreslåede Europæiske Fond for Regionaludvikling for 2014-2020 og Connecting
Europe-faciliteten.