SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU, RADĚ, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU A VÝBORU REGIONŮ týkající se důsledků odebrání volebního práva občanům Unie, kteří vykonávají své právo volného pohybu /* COM/2014/033 final */
SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU
PARLAMENTU, RADĚ, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU A
VÝBORU REGIONŮ týkající se důsledků odebrání
volebního práva občanům Unie, kteří vykonávají své právo volného
pohybu 1. Úvod Možnost, aby občané vyjádřili svou politickou
vůli výkonem volebního práva, které je jedním ze základních politických
práv občanství, je součástí samotné podstaty demokracie. Evropská
unie je založena na hodnotě úcty k demokracii.[1] Každý občan má
právo podílet se na demokratickém životě Unie.[2] Komise považuje za
prioritu podporovat účast občanů EU na demokratickém
životě Unie.[3]
Politická práva občanů EU hrála významnou úlohu během Evropského
roku občanů 2013, který byl věnován podpoře diskuse a
zvýšení informovanosti o právech a povinnostech, které souvisejí s
občanstvím EU. Jednou z překážek, s níž se
občané EU z některých členských států setkávají jako
účastníci politického života a která byla zjištěna
ve Zprávě o občanství EU za rok 2010[4], je, že ztrácejí právo
volit (je jim „odebráno volební právo“) ve vnitrostátních volbách svého
domovského státu, jakmile po určitou dobu pobývali v zahraničí, a to
i v jiném členském státě. V důsledku toho se tito
občané nemohou účastnit žádných vnitrostátních voleb, ať už
ve svém domovském členském státě, nebo v členském
státě bydliště. V souladu s čl. 4
odst. 2 SEU musí Unie ctít národní identitu členských států,
která spočívá v jejich základních politických a ústavních
systémech. Je tedy na každém členském státě, aby sám rozhodoval
o složení voličů pro své vnitrostátní volby, a to při
respektování hodnoty dodržování demokracie, která je společná všem
členským státům. Je však třeba vzít v úvahu, že
vnitrostátní politiky, které vedou k odebrání volebního práva
občanům, lze považovat za omezení požívání práv spojených
s občanstvím EU, např. práva svobodně se pohybovat
a pobývat na území EU, což je základní právo každého občana EU. To je v rozporu se základním
předpokladem občanství EU, totiž že doplňuje občanství
členského státu a má občanům EU poskytovat další práva, avšak v
tomto případě může výkon práva volného pohybu vést
ke ztrátě práva na účast na politickém životě. Tyto politiky dále nejsou v souladu se
současným celosvětovým trendem, tj. umožnit občanům,
kteří nejsou rezidenty ve svém státě, účastnit se voleb.[5] Kromě toho
občané Unie, kteří pobývají v jiném členském státě,
mohou udržovat celoživotní a úzké vazby se svou zemí původu
a mohou být nadále přímo ovlivněni právními akty přijatými
zákonodárci této země (například platby daní, důchodová práva).
Zejména díky přístupnosti televizního vysílání za hranicemi[6] a dostupnosti
internetu a dalších internetových a mobilních komunikačních
technologií včetně sociálních médií je dnes mnohem snazší zůstat
i v zahraničí v kontaktu s domácí politikou a účastnit se
společenského a politického vývoje v dané zemi. Opakující se petice, otázky poslanců
Evropského parlamentu a korespondence ze strany široké veřejnosti
naznačují, že občané EU jsou znepokojeni tím, co vnímají jako
mezeru ve svých politických právech. Obecně by podle názoru Evropanů
občané EU neměli ztratit právo volit ve vnitrostátních volbách
v zemi státní příslušnosti jen proto, že se přestěhovali
do jiné země EU.[7] Z těchto důvodů Komise ve
zprávě o občanství EU za rok 2010 oznámila, že zahájí diskusi k
mapování politických možností, jak předejít tomu, aby byli občané EU
připravováni o svá politická práva v důsledku uplatnění práva na
volný pohyb (opatření 20). V návaznosti na to se Komise
písemně obrátila na některé členské státy a objasnila jim
svá stanoviska ohledně negativního dopadu na práva EU v důsledku
odebrání volebního práva a vyzvala je, aby přispěly ke
společné úvaze na toto téma. Odpovědi nabídly vysvětlení
ohledně stávajících právních předpisů a politik a
ohledně diskuze na vnitrostátní úrovni. Dne 19. února 2013 proběhlo společné
jednání Evropského parlamentu a Komise týkající se občanství EU.
Účastníci, včetně dotčených občanů EU,
zástupců občanské společnosti, poslanců Evropského
parlamentu a odborníků, zdůraznili, že je potřeba
přehodnotit stávající politiky, jež občanům odebírají volební
právo – a odůvodnění, na nichž se zakládají – v kontextu
současného vývoje směrem k širší demokratické účasti
v rámci EU. Ve zprávě o občanství EU za rok 2013
„Občané EU: vaše práva, vaše budoucnost“[8] Komise zdůraznila,
že plná účast občanů EU na demokratickém životě Unie
na všech úrovních představuje samotnou podstatu občanství Unie. V
souladu s tím oznámila, že navrhne konstruktivní způsob, jak umožnit občanům
EU, kteří žijí v jiném členském státě, plně se podílet
na demokratickém životě EU zachováním jejich práva volit
ve vnitrostátních volbách v zemi jejich původu (opatření
12). Toto sdělení uskutečňuje tento
závazek. Opírá se o výsledky probíhajících diskusí na vnitrostátní úrovni
a na úrovni EU, do kterých je zapojena občanská společnost,
akademická obec a občané EU samotní. Jeho cílem je navrhnout
konstruktivní způsoby, jak posílit právo občanů EU podílet se
na demokratickém životě Unie a jejich právo na volný pohyb
omezením důsledků vnitrostátních politik, opatření
a správních postupů, které vedou k odebrání volebního práva
občanům, jež by měly být prozkoumány ve spolupráci
s členskými státy. Toto sdělení doprovází doporučení
navrhující komplexní a přiměřená řešení za tímto
účelem. 2. Situace v členských
státech Většina
členských států má zavedena pravidla, jež odebírají občanům
volební právo z důvodu odsouzení v trestních řízeních za závažné
trestné činy nebo z důvodu ztráty způsobilosti k právním
úkonům v souvislosti s problémy v oblasti duševního zdraví a s
duševním postižením. Podle informací, které má Komise
k dispozici, mohou v pěti členských státech právní režimy,
jež jsou zde v současné době platné, vést k situaci, kdy by
občané Unie, kteří pobývají v jiných členských státech,
mohli přijít o volební právo pouze z toho důvodu,
že v zahraničí pobývají po určitou dobu.[9] Hlavní charakteristiky
těchto režimů lze shrnout takto: V Dánsku je dánským občanům,
kteří odešli ze země, povoleno zůstat na seznamu
voličů, pokud zaregistrovali svůj záměr vrátit se do dvou
let[10]
– což je pravidlo, jež odráží v ústavě zakotvený požadavek trvalého
pobytu jakožto předpokladu pro výkon práva volit ve vnitrostátních
volbách.[11]
U některých voličů[12]
se předpokládá, že mají trvalý pobyt v Dánsku bez ohledu na to, zda
žijí v zahraničí. Podobně irským občanům,
kteří odešli z Irska, je povoleno zůstat na seznamu
voličů pouze tehdy, pokud zaregistrovali svůj záměr vrátit
se do 18 měsíců.[13]
Nicméně irský ústavní konvent v roce 2013 v rámci plánu ústavní
reformy přezkoumal otázku odstranění tohoto omezení
a ve své zprávě, již předložil irské vládě dne 25.
listopadu 2013[14],
navrhl přiznat irským občanům právo volit na irských
velvyslanectvích v prezidentských volbách bez tohoto omezení. Irská vláda by
měla na zprávu odpovědět v březnu 2014. Kyperští občané ztrácejí své právo
volit ve vnitrostátních volbách, jestliže nepobývali na Kypru po dobu
šesti měsíců bezprostředně předcházejících těmto
volbám, nepobývají-li v zahraničí z důvodu studií nebo
dočasné práce či ze zdravotních důvodů.[15] V rámci maltské ústavy ztrácejí maltští
občané své volební právo, jestliže nepobývali na Maltě po dobu
nejméně šesti měsíců během osmnáctiměsíčního
období, které bezprostředně předchází jejich registraci k
vnitrostátním volbám.[16] Britští občané ztrácejí své právo volit
v parlamentních volbách Spojeného království, jestliže nebyli registrováni
k volbám na adrese ve Spojeném království kdykoli během posledních 15 let.[17] V posledních
letech považovaly po sobě následující vlády a parlamenty toto omezení
v zásadě za nezbytné a odůvodněné. Toto omezení bylo
napadeno před Evropským soudem pro lidská práva, který v souladu
s předchozí judikaturou neshledal, že by bylo v rozporu
s článkem 3 protokolu č. 1 k Evropské úmluvě
o lidských právech.[18]
Slučitelnost tohoto pravidla s právními předpisy EU dosud nebyla
stanovena Soudním dvorem Evropské unie.[19]
Několik členských států ukládá
některé jiné podmínky pro zachování práva volit ve vnitrostátních
volbách. Němečtí
občané, kteří pobývají v zahraničí, mohou volit ve vnitrostátních
volbách, pokud splňují jednu z následujících podmínek: buď i)
pobývali v Německu nepřetržitě alespoň tři měsíce
po dosažení věku čtrnácti let a toto období není starší než 25 let;
nebo ii) se osobně a přímo seznámili s politickou situací v
Německu a jsou jí dotčeni.[20] Rakouské právní
předpisy[21]
vyžadují, aby občané před opuštěním země požádali o
zachování na seznamu voličů a aby tuto žádost obnovovali každých
deset let – což může být provedeno elektronickou cestou. Orgány jsou
povinny občany žijící v zahraničí o jejich odstranění ze
seznamu voličů uvědomit a informovat je o právu státních
příslušníků v zahraničí zapsat se na seznam
voličů. 3. Pohled Rady Evropy Státy mají svrchované právo stanovit
v souladu s mezinárodními normami, jimiž jsou vázány, podmínky pro
výkon práva svých státních příslušníků volit ve vnitrostátních
volbách, včetně podmínek bydliště v dané zemi. Evropský
soud pro lidská práva posoudil tyto podmínky pobytu s ohledem na
článek 3 protokolu č. 1 k Evropské úmluvě
o lidských právech[22]
a ve všech případech, jež dosud zkoumal, uznal, že v zásadě
nejsou svévolným omezením volebního práva.[23]
Soud uvedl faktory, které mohou tyto podmínky odůvodnit[24]: ·
předpoklad, že občan, který není
rezidentem, není tak přímo či nepřetržitě dotčen
každodenními problémy země a má o nich méně znalostí; ·
že je neproveditelné, aby kandidáti prezentovali
dané problémy občanům v zahraničí a že tito občané
nemají vliv na výběr kandidátů nebo na tvorbu jejich volebních
programů; ·
úzká spojitost mezi právem volit v parlamentních
volbách a přímým ovlivněním zákony vytvořenými politickými
orgány, jež v nich byly zvoleny; a ·
oprávněný zájem na omezení vlivu
občanů žijících v zahraničí ve volbách, pokud jde
o otázky, jež jsou sice zásadní, avšak primárně se dotýkají osob, které
žijí v dané zemi. Tato odůvodnění by však měla
být posouzena s ohledem na zásady, které podporují politickou účast.
Jak uznal Evropský soud pro lidská práva, „právo volit není výsadou.
V jednadvacátém století musí v demokratickém státě být presumpce
ve prospěch začlenění [...]. Jakékoli obecné, automatické
a svévolné odchýlení se od zásady všeobecného volebního práva
může ohrozit demokratickou platnost takto zvoleného zákonodárce a právních
předpisů, jež vyhlašuje“.[25] Podle Evropské komise pro demokracii prostřednictvím
práva (tzv. Benátské komise) v případech, kdy je pro zachování práva volit
poté, co státní příslušník opustil svou zemi, stanovena lhůta, je
vhodnější, aby byla po uplynutí dané doby situace „přehodnocena“, než
aby daná osoba prostě a jednoduše ztratila právo volit. Státy by
mohly zavést určitá formální omezení volebních práv občanů
s pobytem v zahraničí, např. požadavek zápisu
na seznam voličů, jenž obvykle zůstává v platnosti pouze
po omezenou dobu. To by umožnilo vyloučení osob bez vazby se zemí
původu a zároveň dodržet zásadu proporcionality.[26] Kromě toho Evropský soud pro lidská práva
zdůraznil, že existuje současný trend umožňující
občanům, kteří nejsou rezidenty, volit. Při přezkumu
právních předpisů států, které jsou členy Rady Evropy, soud
zjistil, že „díky novým technologiím a levnější dopravě
mohou migranti ve vyšší míře udržovat styk se státem, jehož jsou
státními příslušníky, než by bylo bývalo možné pro většinu
migrantů před čtyřiceti, nebo i třiceti lety. To vedlo
řadu států […] ke změně jejich právních předpisů
tak, aby po prvé umožnily svým občanům, kteří nejsou rezidenty
ve své zemi, volit ve vnitrostátních volbách“. Dospěl tedy k
závěru, že existuje jasný trend umožňovat účast ve volbách
občanům, kteří nejsou rezidenty ve své zemi, přestože
společný evropský přístup dosud neexistuje.[27] 4. Kontext EU Jak rozhodl Soudní dvůr, spadá-li
určitá záležitost do pravomoci členských států –
například definice skladby voličů pro vnitrostátní volby –
musí členské státy nicméně při jejím výkonu dodržovat právo EU,
zejména ustanovení Smlouvy týkající se práva každého občana EU
svobodně se pohybovat a pobývat na území členských
států, a tudíž zdržet se veškeré zjevné, nebo skryté diskriminace
založené na státní příslušnosti.[28] V tomto ohledu Soudní dvůr
například uznal, že co se týče voleb do Evropského parlamentu,
kritérium související s pobytem není v zásadě nevhodné pro
určení, kdo má právo volit a být volen, přičemž ujasnil,
že toto kritérium by nemělo mít za následek porušování obecných zásad
právních předpisů EU, zejména zásady nediskriminace.[29] Vnitrostátní právní předpisy týkající se
skladby voličů pro vnitrostátní volby se různí. Jelikož
v současné době žádný členský stát nemá obecnou politiku,
která občanům Unie z jiných členských států pobývajícím
na jejich území přiznává právo volit ve vnitrostátních volbách[30], přicházejí
občané Unie, jimž je odebráno volební právo, obvykle o právo volit
ve vnitrostátních volbách v jakémkoli členském státě.
Nicméně vzhledem k tomu, že Unie dosud nevyužila možnosti podle
článku 25 SFEU doplnit seznam práv, jichž požívají občané Unie,
nemohou právní předpisy EU občanům EU zaručit, že
přemístění jejich bydliště do jiného členského státu
bude zcela neutrální, pokud jde o jejich právo volit ve vnitrostátních volbách.[31] Tato situace však může mít za následek
bránění v plném požívání práv a výhod, které jim občanství EU
přináší v jejich každodenním životě. Za prvé, současnou situaci lze vnímat
jako nesplnění základního předpokladu občanství EU. Podle článku 20 SFEU občanství
Unie doplňuje občanství členského státu, nenahrazuje je.
Základní práva spojená s občanstvím EU mají být přiznána
občanům EU jako doplňující k právům, která
vyplývají z jejich státní příslušnosti. Neočekávalo by se,
že výkon práv spojených s občanstvím Unie povede
ke ztrátě práva volit ve vnitrostátních volbách, jež je obecně
spjato se státní příslušností. Za druhé, vnitrostátní politiky, které
vedou k odebrání volebního práva občanům, mohou ovlivňovat
způsob, jakým občané EU uplatňují své právo svobodně se
pohybovat a pobývat na území členských států. Občané by se například mohli
rozhodnout, že své přestěhování nenahlásí správním orgánům, aby
si zajistili, že ve své domovské zemi nepřijdou o svá
politická práva. Za třetí, politiky, které vedou k
odebrání volebního práva občanům, mají za následek mezeru v
politických právech dotčených občanů EU, která není slučitelná
s úsilím o podporu účasti občanů na demokratickém
životě Unie. Ačkoli občanům EU, jimž je
odebráno volební právo, zůstává právo volit členy Evropského
parlamentu, nemají právo účastnit se vnitrostátních procesů, které
vedou ke složení vlád členských států, z jejichž členů se
skládá Rada, jeden ze spolutvůrců právních předpisů EU, což
je v rozporu se současným úsilím o posílení podmínek pro
zapojení občanů do vnitrostátní a evropské veřejné
sféry. Z těchto důvodů Komise
navrhuje určité možnosti, které by přispěly ke snížení
rizika odebrání volebního práva občanům EU, kteří pouze
využívají práva volného pohybu. Uvedenými možnostmi není dotčena úloha
Komise jako strážkyně smluv ani pravidla Smlouvy týkající se práva volného
pohybu občanů EU dle výkladu Soudního dvora. 5. Možnosti, jak řešit
důsledky odebrání volebního práva 5.1 Nevhodné možnosti
z pohledu EU Jednou z možností, jež byly
předloženy v posledních letech ve snaze řešit ztráty politických
práv v zemi původu, je naturalizace v zemi pobytu, což vede k
získání politických práv v této zemi. Podpora naturalizace
v hostitelské zemi jakožto prostředku zlepšení politických práv by
však byla v rozporu s úlohou občanství EU jako základního
nástroje pro prosazování úcty k národní identitě a rozmanitosti
a zajištění rovného zacházení bez ohledu na státní
příslušnost. Tato možnost navíc nebere v úvahu složitost
vnitřní mobility v rámci EU. Jednotlivci mohou delší nebo kratší
dobu pobývat v několika zemích – a dokonce se nakonec vrátit
do své domovské země. Nelze po nich chtít, aby získali státní
příslušnost více zemí (zároveň nebo postupně) pouze proto, aby
si zachovali politická práva. Další možností, již podporuje zejména
akademická obec[32],
by bylo vytvořit strukturovaný dialog nebo otevřenou metodu koordinace
s cílem podpořit členské státy, aby zajistily vzájemné uznávání – na
dvoustranném nebo mnohostranném základě – volebních práv svých
občanů žijících v jiných členských státech (obzvlášť v
případě blízkých sousedů nebo států, s nimiž mají silné
vazby). Tento přístup by však mohl mít za následek roztříštěnost
a asymetrická volební práva pro občany EU v celé EU.[33] 5.2 Vhodná řešení
v rámci EU 5.2.1 Krátkodobá
přiměřená řešení Pravidla, která se v současnosti
používají v některých členských státech, jsou založena
na předpokladu, že pobyt v zahraničí po určitou dobu
znamená, že byla přetržena vazba s politickým děním v zemi
původu. Tento předpoklad však není v každém jednotlivém
případě správný. Proto by mohlo být vhodné dát občanům,
jimž hrozí riziko, že by jim mohlo být odebráno volební právo, možnost prokázat
svůj přetrvávající zájem o politický život v členském
státě, jehož jsou státními příslušníky. Dnes pro občany EU existují možnosti
zůstat v kontaktu s politickým děním v jejich zemi původu
a současné trendy se ubírají směrem k širší účasti na
politickém životě. Společně s prvořadým významem, jejž má
právo volného pohybu v EU, by tato skutečnost naznačovala, že by
v krátkodobém výhledu měla být zavedena přiměřená
řešení. Ta by měla umožnit, aby občané EU sami rozhodovali
o síle vazeb, jež udržují se svou domovskou zemí. Pokud jde o vhodná kritéria pro poskytnutí
důkazů o těchto vazbách, souhlasný krok ze strany
jednotlivců, např. žádost, aby zůstali zapsaní na seznamu
voličů svého členského státu původu, by mělo být
považováno za dostatečné pro tento účel – a zdá se být
nejjednodušším a nejméně složitým řešením pro samotné
občany. Členské
státy, které omezují právo svých státních příslušníků volit
ve vnitrostátních volbách výhradně na základě podmínky pobytu,
by měly svým státním příslušníkům, kteří využívají práva
volného pohybu a pobytu v Evropské unii, umožnit, aby si zachovali své
volební právo, jestliže prokáží svůj přetrvávající zájem
o politický život v členském státě, jehož jsou státními
příslušníky, a to i prostřednictvím žádosti, aby zůstali zapsaní
na seznamu voličů. Možností požadovat po občanech žádost o
zachování na seznamu voličů by neměla být dotčena
možnost, aby členské státy po svých občanech požadovali obnovení
této žádosti v přiměřených intervalech, čímž by
potvrzovali svůj přetrvávající zájem.[34] V případech,
kdy členské státy umožňují svým státním příslušníkům,
kteří pobývají v jiném členském státě, zachovat si právo
volit ve vnitrostátních volbách prostřednictvím žádosti o zachování
na seznamu voličů, mohou tyto členské státy zavést
přiměřená doprovodná opatření, například obnovení
žádosti v přiměřených intervalech. Aby se snížila zátěž pro občany
v zahraničí na minimum, mělo by být podání žádosti o zápis
na seznam voličů nebo o zachování na seznamu voličů
možné elektronickou cestou. Členské
státy, které umožňují svým státním příslušníkům, kteří
pobývají v jiném členském státě, ponechat si právo volit
ve vnitrostátních volbách na základě žádosti nebo obnovení žádosti o
zachování na seznamu voličů, by měly zajistit, aby veškeré
příslušné žádosti bylo možné podávat elektronicky. V neposlední řadě je
důležité zajistit dostatečné informování občanů, kteří
se stěhují do jiného členského státu nebo v něm pobývají,
o podmínkách, za kterých si mohou zachovat svá volební práva. Tyto
informace by mohly být poskytnuty formou letáků, vysílání a cílených
informací velvyslanectví, konzulátů a krajanských organizací v
zahraničí. Členské
státy, jež zbavují státní příslušníky, kteří pobývají v jiném
členském státě, práva volit ve vnitrostátních volbách, by je
měly řádně a včasně informovat o podmínkách
a praktických opatřeních pro zachování jejich práva volit
ve vnitrostátních volbách. Dlouhodobější
vize Tyto úvahy o posílení politické
účasti občanů EU řešením důsledků odebrání
volebního práva by neměly bránit dlouhodobějším úvahám o tom,
jak napravit nedostatek účasti občanů EU žijících v jiném
členském státě, pokud jde o vnitrostátní a případně
regionální úroveň. Přiznání volebního práva v hostitelské zemi
totiž figuruje v současných diskuzích rovněž jako přispění
k posílení politické účasti občanů EU, jimž je odebráno
volební právo, a kteří tak přijdou o právo volit
ve vnitrostátních volbách kdekoli v EU. Jedná se jednoznačně o mnohem širší
problém – který by přispěl k plnému účinku práva každého
občana podílet se na demokratickém životě Unie, umožnil mobilním
občanům EU lepší integraci v hostitelské zemi a posílil
občanství EU. Jak bylo uvedeno ve zprávě
o občanství EU za rok 2013, je vhodné se touto otázkou zabývat
v kontextu nadcházejících širších úvah o budoucnosti EU. 6. Závěr S ohledem na politický dialog o odebírání
volebního práva se všemi příslušnými zúčastněnými stranami,
institucionálními aktéry a občanskou společností a v reakci
na očekávání občanů EU samotných, vyjádřená během
veřejných konzultací a občanských dialogů o budoucnosti EU,
Komise navrhuje vhodná řešení. Princip politik, jež občanům
odebírají volební právo, by měl být přehodnocen s ohledem
na současnou socioekonomickou a technologickou realitu,
současný stav evropské integrace a současný trend směřující
k širší politické účasti. Důležitá je v tomto ohledu hlavní
úloha, již má občanství EU při umožnění, aby se s občany
zacházelo jako s rovnými a stejně důležitými členy
společenství, a to jak v jejich zemi původu,
tak v jejich zemi pobytu. Toto sdělení uvádí možná konstruktivní
řešení, která navrhuje dotčeným členským státům k
prozkoumání. V průvodním doporučení Komise navrhuje komplexní
a přiměřené přístupy k politickým právům
občanů, kteří využívají práva volného pohybu, a to na
základě předpokladu, že tito občané by měli mít
možnost sami určit, zda jejich silný zájem o politický život jejich
domovské země přetrvává. Komise posoudí pokrok v řešení
důsledků odebrání volebních práv občanům EU, kteří
využívají práva volného pohybu, v rámci zpráv o pokroku na cestě
ke skutečnému občanství EU. [1] Článek
2 Smlouvy o Evropské unii (SEU). [2] Ustanovení
čl. 10 odst. 3 SEU. [3] Sdělení Komise „Příprava na evropské volby
konané v roce 2014: posílení jejich demokratického a efektivního
průběhu“ ze dne 12. března 2013 (COM(2013) 126) a
Doporučení o posílení demokratického a efektivního průběhu voleb
do Evropského parlamentu ze dne 12. března 2013 (C(2013) 1303). [4] KOM(2010) 603. [5] Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 7.
května 2013 ve věci Shindler v. Spojené království,
body 110 a 115. [6] Umožněno směrnicí Evropského parlamentu
a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci
některých právních a správních předpisů členských
států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb
(směrnice o audiovizuálních mediálních službách). [7] Téměř dvě třetiny (65 %)
Evropanů považují za neodůvodněné, aby občané EU,
kteří pobývají v jiné zemi EU než ve své zemi
původu, ztratili hlasovací práva ve vnitrostátních volbách:
Průzkum Eurobarometr 2012 č. 364 o „volebních právech“, http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_364_en.pdf.
Tento názor zastával podobně vysoký podíl respondentů (62 %)
veřejné konzultace on-line týkající občanství EU: Veřejná
konzultace z roku 2012 „Občané EU – vaše práva, vaše budoucnost“, http://ec.europa.eu/justice/citizen/files/report_eucitizenship_consultation_en.pdf. [8] COM(2013) 269. [9] Dánsko, Irsko, Kypr, Malta a Spojené království. [10] Ustanovení čl. 2 odst. 3 kapitoly I
části I zákona o parlamentních volbách č. 271 ze dne 13.
května 1987, naposledy pozměněného v roce 2009. [11] § 29 části IV ústavního zákona ze dne 5. června
1953. [12] Zejména diplomaté,
zaměstnanci veřejnoprávních subjektů či soukromých
společností nebo mezinárodních organizací nebo dánských dobročinných
či pomocných organizací, studenti studující v zahraničí nebo
lidé žijící v zahraničí ze zdravotních důvodů. [13] Ustanovení čl. 11 odst. 3 písm. a)
části II volebního zákona č. 23 z roku 1992. [14] Pátá zpráva předložená irskému parlamentu
(Oireachtas) je k dispozici na internetové stránce https://www.constitution.ie/Default.aspx [15] Ustanovení čl. 5 zákona 72/1979
a čl. 11 zákona 40/1980, naposledy pozměněných zákonem
4 (i)/2003). [16] § 57 Ústavy, ve znění zákona LVIII.1974.23. [17] Oddíl 1 odst. 3 písm. c) zákona o zastoupení lidu z
roku 1985, ve znění zákona o politických stranách a referendu
z roku 2000. [18] Věc Shindler, citováno výše. [19] Toto pravidlo bylo napadeno občany před
vnitrostátními soudy, avšak neúspěšně. Doposud však Soudnímu dvoru
Evropské unie nebyla postoupena žádná předběžná otázka. [20] Článek 1 21. zákona, kterým se mění zákon o
federálních volbách ze dne 27. dubna 2013, Spolková sbírka zákonů I, str.
962. Tento zákon byl přijat po rozhodnutí německého ústavního soudu,
který na základě posouzení dříve použitelných vnitrostátních právních
předpisů rozhodl, že dřívější tříměsíční
pobyt v Německu kdykoli v minulosti jako podmínka pro občany,
kteří nejsou rezidenty, pro zachování volebního práva je jako jediné
kritérium samo o sobě nevhodné pro prokázání, že dotčené osoby
jsou seznámeny s politickou situací v Německu a jsou jí dotčeny.
Místo toho soud kladl důraz zejména na to, zda jsou osoby seznámeny s
politickým systémem nejen díky informacím získaným prostřednictvím
moderních sdělovacích prostředků, ale také na základě
vlastní zkušenosti, například členstvím ve sdruženích nebo
stranách, a zda je stát může zdanit; rozsudek ze dne 4. července 2012
(2 BvC 1/11 a 2 BvC 2/11), body 44, 45, 47, 50, 52, 56. [21] Ustanovení čl. 2 odst. 3 a čl. 2a odst. 1
zákona o volebních seznamech z roku 1973. [22] Článek 3 protokolu č. 1 přiznává
právo svobodné volby tím, že ukládá smluvním stranám povinnost „zavázat
se konat v rozumných intervalech svobodné volby s tajným hlasováním za
podmínek, které zajistí svobodné vyjádření názorů lidu při
volbě zákonodárného sboru“. [23] Nejnověji ve věci Shindler, citováno
výše. [24] Viz zejména rozsudek ze dne 7. září 1999 ve věci
Hilbe v Liechtenstein a věc Shindler, citováno výše,
bod 105. [25] Věc Shindler, citováno výše, bod 103. [26] Zpráva o výkonu volebního práva ze zahraničí, 24.
června 2011 (CDL-AD (2011) 022), body 72 a 76. [27] Věc Shindler, citováno výše, body 110, 115. [28] Věc C-403/03, Schempp, bod 19. [29] Věc C-300/04, Eman a Sevinger, body 55 a 61. [30] Jedinou výjimkou je možnost, aby irští státní
příslušníci a státní příslušníci Kypru a Malty (považovaní
za „Qualifying Commonwealth Citizens“) volili v
parlamentních volbách Spojeného království, a možnost, aby státní
příslušníci Spojeného království volili v parlamentních volbách
Irska. [31] Podle čl. 25 odst. 2 SFEU může Rada
jednomyslně zvláštním legislativním postupem a po obdržení souhlasu
Evropského parlamentu přijmout ustanovení k posílení nebo rozšíření
práv občanů Unie uvedených v čl. 20 odst. 2 SFEU. Tyto
předpisy vstoupí v platnost po schválení členskými státy v souladu s
jejich ústavními předpisy. [32] J. Shaw, E.U. citizenship and
political rights in an evolving European Union, Fordham L. Rev., svazek
75 2549, 2567 (2007). [33] Občané členských států, jimž je odebráno
volební právo, by mohli získat právo volit v některých nebo
ve všech ostatních členských státech, avšak toto právo by nebylo
zaručeno pro občany 23 členských států, kterým volební
právo není odebráno. [34] Tento systém funguje v Rakousku, kde se obnovení
žádosti vyžaduje každých deset let.