EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Document 62017CJ0257
Judgment of the Court (Third Chamber) of 7 November 2018.#C and A v Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Request for a preliminary ruling from the Raad van State.#Reference for a preliminary ruling — Jurisdiction of the Court — Directive 2003/86/EC — Right to family reunification — Article 15 — Refusal to grant an autonomous residence permit — National legislation providing for a requirement to pass a civic integration examination.#Case C-257/17.
Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 7. listopadu 2018.
C a A v. Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State.
Řízení o předběžné otázce – Pravomoc Soudního dvora – Směrnice 2003/86/ES – Právo na sloučení rodiny – Článek 15 – Odmítnutí udělit samostatné povolení k pobytu – Vnitrostátní právní úprava stanovící povinnost složit zkoušku občanské integrace.
Věc C-257/17.
Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 7. listopadu 2018.
C a A v. Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State.
Řízení o předběžné otázce – Pravomoc Soudního dvora – Směrnice 2003/86/ES – Právo na sloučení rodiny – Článek 15 – Odmítnutí udělit samostatné povolení k pobytu – Vnitrostátní právní úprava stanovící povinnost složit zkoušku občanské integrace.
Věc C-257/17.
Court reports – general
ECLI identifier: ECLI:EU:C:2018:876
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
7. listopadu 2018 ( *1 )
„Řízení o předběžné otázce – Pravomoc Soudního dvora – Směrnice 2003/86/ES – Právo na sloučení rodiny – Článek 15 – Odmítnutí udělit samostatné povolení k pobytu – Vnitrostátní právní úprava stanovící povinnost složit zkoušku občanské integrace“
Ve věci C‑257/17,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Raad van State (Státní rada, Nizozemsko) ze dne 10. května 2017, došlým Soudnímu dvoru dne 15. května 2017, v řízení
C,
A
proti
Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení M. Vilaras, předseda čtvrtého senátu, vykonávající funkci předsedy třetího senátu, J. Malenovský, L. Bay Larsen (zpravodaj), M. Safjan a D. Šváby, soudci,
generální advokát: P. Mengozzi,
vedoucí soudní kanceláře: R. Șereș, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. března 2018,
s ohledem na vyjádření předložená:
– |
za paní C a paní A C. F. Wassenaarem, advocaat, |
– |
za nizozemskou vládu M. K. Bulterman, M. H. S. Gijzen a M. A. M. de Ree, jako zmocněnkyněmi, |
– |
za rakouskou vládu G. Eberhardem, jako zmocněncem, |
– |
za Evropskou komisi C. Cattabriga a G. Wilsem, jako zmocněnci, |
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 27. června 2018,
vydává tento
Rozsudek
1 |
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 15 odst. 1 a 4 směrnice Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny (Úř. věst. 2003, L 251, s. 12; Zvl. vyd. 19/06, s. 224). |
2 |
Tato žádost byla předložena v rámci sporů vedených paní C a paní A, státními příslušnicemi třetích zemí, proti Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (státní tajemník pro bezpečnost a spravedlnost, Nizozemsko) (dále jen „státní tajemník“) ohledně toho, že státní tajemník zamítl jejich žádosti o změnu omezení, s nímž bylo spojeno jejich povolení k dočasnému pobytu, a že paní C bylo odňato povolení k dočasnému pobytu. |
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2003/86
3 |
Bod 15 odůvodnění směrnice 2003/86 zní takto: „Je třeba podporovat integraci členů rodiny. Za tím účelem by jim mělo být uděleno právní postavení nezávislé na právním postavení osoby usilující o sjednocení rodiny, zejména v případě rozpadu manželství a partnerství, a měli by mít přístup ke vzdělání, zaměstnání a odbornému vzdělání za stejných podmínek jako osoba, s níž jsou sloučeny.“ |
4 |
Podle čl. 2 písm. c) této směrnice je „osoba usilující o sloučení rodiny“ definována jako „státní příslušník třetí země, který oprávněně pobývá v členském státě a žádá o sloučení rodiny nebo jehož rodinní příslušníci žádají o sloučení rodiny za účelem jeho následování“. |
5 |
Článek 3 odst. 3 uvedené směrnice zní takto: „Tato směrnice se nevztahuje na rodinné příslušníky občana Unie.“ |
6 |
Článek 7 odst. 2 téže směrnice stanoví: „Členské státy mohou po státních příslušnících třetí země vyžadovat dodržování integračních opatření v souladu s vnitrostátním právem. Pokud jde o uprchlíky nebo rodinné příslušníky uprchlíků uvedené v článku 12, mohou být integrační opatření uvedená v prvním pododstavci uplatněna teprve poté, co bylo dotyčným osobám umožněno sloučení rodiny.“ |
7 |
Článek 15 směrnice 2003/86 uvádí: „1. Nejpozději po pěti letech pobytu a za předpokladu, že rodinnému příslušníkovi nebylo uděleno povolení k pobytu z jiných důvodů, než je sloučení rodiny, mají manžel nebo nesezdaný partner a dítě, které dosáhlo plnoletosti, právo na samostatné povolení k pobytu, nezávislé na povolení k pobytu osoby usilující o sloučení rodiny, na základě podání žádosti, pokud se vyžaduje. Členské státy mohou omezit udělení povolení k pobytu uvedené v prvním pododstavci manželovi nebo nesezdanému partnerovi v případech rozpadu rodinného vztahu. […] 4. Podmínky týkající se udělení a doby trvání samostatných povolení k pobytu stanoví vnitrostátní právo.“ |
Směrnice 2003/109/ES
8 |
Článek 5 odst. 2 směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. 2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272), stanoví: „Členské státy mohou požadovat, aby státní příslušníci třetích zemí dodržovali integrační opatření [podmínky] v souladu s vnitrostátním právem.“ |
Nizozemské právo
9 |
Článek 3.51 Vreemdelingenbesluit 2000 (cizinecká vyhláška z roku 2000) stanoví: „1. Povolení k dočasnému pobytu […] spojené s omezením souvisejícím s trvalými humanitárními důvody může být vydáno cizinci, který:
[…] 5. Článek 3.80a se použije na cizince uvedené v odst. 1 písm. a) bodě 1° […]“ |
10 |
Článek 3.80a této vyhlášky zní takto: „1. Žádost o změnu povolení k pobytu […] na povolení k pobytu, které je spojeno s omezením souvisejícím s trvalými humanitárními důvody, se zamítne, pokud žádost byla podána cizincem ve smyslu čl. 3.51 odst. 1 initio a písm. a) bodu 1°, který nesložil zkoušku uvedenou v čl. 7 odst. 2 písm. a) zákona o občanské integraci nebo nezískal diplom, osvědčení nebo jiný doklad ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. c) téhož zákona. 2. První odstavec se nepoužije, pokud cizinec: […]
[…] 4. Ministr kromě toho může od použití odstavce 1 upustit, pokud má za to, že by jeho použití vedlo ke zjevným situacím závažné nespravedlnosti.“ |
11 |
Článek 6 odst. 1 Wet inburgering (zákon o občanské integraci) uvádí: „Ministr osvobodí osobu podléhající povinnosti občanské integrace od této povinnosti, pokud:
|
12 |
Článek 7 odst. 1 a 2 uvedeného zákona zní takto: „1. Osoba podléhající povinnosti občanské integrace získá do tří let ústní a písemné znalosti nizozemštiny odpovídající nejméně úrovni A 2 Společného evropského referenčního rámce pro moderní cizí jazyky, jakož i znalost nizozemské společnosti. 2. Osoba podléhající povinnosti občanské integrace splnila svou povinnost občanské integrace, jestliže:
|
Spory v původních řízeních a předběžné otázky
Situace paní C
13 |
Paní C byla od 5. listopadu 2008 do 5. listopadu 2014 držitelkou povolení k pobytu za účelem pobytu u svého manžela, nizozemského státního příslušníka. Dne 20. srpna 2014 podala paní C žádost o změnu tohoto povolení na povolení k prodlouženému pobytu. |
14 |
Státní tajemník tuto žádost dne 2. února 2015 zamítl s odůvodněním, že paní C nedoložila, že buď složila zkoušku občanské integrace, nebo že byla od této povinnosti osvobozena nebo jí tato povinnost byla prominuta. Státní tajemník rovněž se zpětným účinkem k 10. únoru 2014 odňal paní C povolení k pobytu za účelem pobytu u jejího manžela s odůvodněním, že paní C již od tohoto data nebydlela na stejné adrese jako její manžel. |
15 |
V návaznosti na stížnost podanou paní C jí státní tajemník rozhodnutím ze dne 24. července 2015 udělil samostatné povolení k pobytu od 16. února 2015. Toto rozhodnutí bylo odůvodněno tím, že paní C předala státnímu tajemníkovi stanovisko Dienst Uitvoering Onderwijs (centrum vzdělávacích služeb, Nizozemsko) ze dne 15. února 2015, v němž se uvádělo, že paní C byla od povinnosti občanské integrace osvobozena. Státní tajemník nicméně potvrdil odnětí povolení k pobytu, jehož byla paní C držitelkou za účelem pobytu u svého manžela, se zpětným účinkem k 10. únoru 2014. |
16 |
Paní C podala proti rozhodnutí státního tajemníka ze dne 24. července 2015 žalobu k rechtbank den Haag zittingsplaats Rotterdam (soud v Haagu, zasedající v Rotterdamu, Nizozemsko). Tento soud danou žalobu rozsudkem ze dne 5. ledna 2016 zamítl. |
17 |
Proti tomuto rozsudku podala paní C odvolání k předkládajícímu soudu. |
Situace paní A
18 |
Paní A byla od 20. prosince 1997 do 15. října 2016 držitelkou povolení k pobytu za účelem pobytu u svého manžela, nizozemského státního příslušníka. Dne 11. listopadu 2014 podala paní A žádost o změnu tohoto povolení na povolení k prodlouženému pobytu. |
19 |
Státní tajemník tuto žádost dne 26. února 2015 zamítl s odůvodněním, že paní A nedoložila, že buď složila zkoušku občanské integrace, nebo že byla od této povinnosti osvobozena nebo jí tato povinnost byla prominuta. |
20 |
V návaznosti na stížnost podanou paní A státní tajemník rozhodnutím ze dne 21. září 2015 své původní rozhodnutí potvrdil. |
21 |
Paní A podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k rechtbank den Haag zittingsplaats Rotterdam (soud v Haagu, zasedající v Rotterdamu). Tento soud danou žalobu rozsudkem ze dne 25. května 2016 zamítl. |
22 |
Proti tomuto rozsudku podala paní A odvolání k předkládajícímu soudu. |
Společné úvahy pro situaci paní C a paní A
23 |
Předkládající soud má za to, že podle čl. 3 odst. 3 směrnice 2003/86 nespadají situace dotčené v původních řízeních do působnosti této směrnice, neboť manžel paní C i manžel paní A jsou nizozemskými státními příslušníky. |
24 |
Podle předkládajícího soudu se však článek 15 uvedené směrnice použije na paní A i na paní C analogicky, neboť nizozemské právo stanoví, že pokud – jako v projednávaném případě – nizozemské právní předpisy nerozlišují mezi situací, na kterou se vztahuje unijní právo, a situací, na kterou se unijní právo nevztahuje, použijí se příslušná ustanovení uvedeného práva přímo a bezpodmínečně na vnitrostátní situaci. |
25 |
Předkládající soud se proto sice domnívá, že výklad článku 15 směrnice 2003/86 je rozhodující pro výsledek sporů v původních řízeních, klade si nicméně otázku, zda s ohledem na rozsudek ze dne 18. října 2012, Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638), má Soudní dvůr pravomoc odpovědět na předběžnou otázku týkající se výkladu tohoto článku v takových situacích, jako nastaly v původních řízeních. |
26 |
Pro případ, že je odpověď na tuto otázku kladná, si předkládající soud klade otázku, zda je vnitrostátní právní úprava stanovící integrační podmínku slučitelná s článkem 15 směrnice 2003/86, a pokud tomu tak není, od jakého data musí samostatné povolení k pobytu vyvolávat účinky. |
27 |
Za těchto podmínek se Raad van State (Státní rada, Nizozemsko) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
|
K předběžným otázkám
K první otázce
28 |
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda má Soudní dvůr na základě článku 267 SFEU pravomoc vykládat článek 15 směrnice 2003/86 v takových situacích, jako nastaly ve věcech v původních řízeních, v nichž byl předkládající soud povolán rozhodnout o udělení samostatného povolení k pobytu státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž nevyužil svého práva volného pohybu, pokud se toto ustanovení stalo přímo a bezpodmínečně použitelným na takovéto situace na základě vnitrostátního práva. |
29 |
Je třeba poukázat jednak na to, že čl. 2 písm. c) směrnice 2003/86 upřesňuje, že se pojem „osoba usilující o sloučení rodiny“ nutně vztahuje na státního příslušníka třetí země, a jednak na to, že čl. 3 odst. 3 této směrnice stanoví, že se uvedená směrnice nevztahuje na rodinné příslušníky občana Unie. |
30 |
Unijní normotvůrce tudíž nestanovil, že by uvedená směrnice měla být použitelná na takovou osobu, jako jsou žalobkyně v původních řízeních, která je státním příslušníkem třetí země a rodinným příslušníkem občana Unie, jenž nevyužil svého práva volného pohybu, což ostatně potvrzují přípravné práce na směrnici 2003/86 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2011, Dereci a další, C‑256/11, EU:C:2011:734, body 48 a 49). |
31 |
Z ustálené judikatury Soudního dvora však vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se ustanovení unijního práva v situacích, kdy se na skutkový stav v původním řízení sice přímo nevztahovala působnost tohoto práva, ale ustanovení uvedeného práva se stala použitelnými na základě vnitrostátního práva v důsledku odkazu tohoto práva na jejich obsah (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. prosince 2011, Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, bod 17; ze dne 18. října 2012, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, bod 45, a ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 53). |
32 |
V takových situacích totiž existuje jasný unijní zájem na tom, aby se za účelem předejití budoucím rozdílným výkladům dostalo ustanovením převzatým z unijního práva jednotného výkladu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. října 2012, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, bod 46, a ze dne 22. března 2018, Jacob a Lassus, C‑327/16 a C‑421/16, EU:C:2018:210, bod 34). |
33 |
Výklad provedený Soudním dvorem stran ustanovení unijního práva v situacích, které nespadají do jejich působnosti, je odůvodněn, jestliže se tato ustanovení stala na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými na takové situace, aby bylo zajištěno, že s těmito situacemi a situacemi spadajícími do působnosti unijního práva bude zacházeno stejně (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. prosince 2011, Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, bod 19; ze dne 18. října 2012, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, bod 47, a ze dne 7. listopadu 20113, Romeo, C‑313/12, EU:C:2013:718, bod 33). |
34 |
V projednávané věci předkládající soud, který má jediný pravomoc vykládat vnitrostátní právo v rámci systému soudní spolupráce zavedeného článkem 267 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. července 1997, Leur-Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, bod 33, a ze dne 14. června 2017, Online Games a další, C‑685/15, EU:C:2017:452, bod 45), upřesnil, že z nizozemského práva vyplývá, že pokud – jako v projednávané věci – podřídí vnitrostátní zákonodárce témuž pravidlu situaci spadající do působnosti unijního práva i situaci, jež do působnosti tohoto práva nespadá, musí být s těmito situacemi zacházeno stejně. Uvedený soud z toho dovodil, že je na základě nizozemského práva povinen použít článek 15 směrnice 2003/86 ve věcech v původních řízeních. |
35 |
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že – jak rovněž uvádí nizozemská vláda – se toto ustanovení stalo na základě nizozemského práva přímo a bezpodmínečně použitelným na takové situace, jaké nastaly ve věcech v původních řízeních, a že tedy existuje jasný zájem Unie na tom, aby Soudní dvůr o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce rozhodl. |
36 |
Tento závěr nemůže být zpochybněn okolností, že čl. 3 odst. 3 směrnice 2003/86 výslovně vylučuje takové situace, jako nastaly ve věcech v původních řízeních, z působnosti této směrnice. |
37 |
V tomto směru je třeba zdůraznit, že Soudní dvůr již judikoval, že je-li splněna podmínka uvedená v bodě 33 tohoto rozsudku, může být jeho pravomoc dána i v situacích, které jsou z působnosti unijního aktu výslovně vyloučeny (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. října 2017, Solar Electric Martinique, C‑303/16, EU:C:2017:773, body 29 a 30, a ze dne 27. června 2018, SGI a Valériane, C‑459/17 a C‑460/17, EU:C:2018:501, bod 28). |
38 |
Toto řešení je zcela v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora připomenutou v bodech 31 až 33 tohoto rozsudku, podle které má mít Soudní dvůr možnost rozhodovat o výkladu ustanovení unijního práva – nezávisle na podmínkách, za nichž se tato ustanovení mají použít – právě v situacích, jejichž zahrnutí do působnosti těchto ustanovení autoři Smluv nebo unijní normotvůrce nepovažovali za užitečné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. října 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 37). |
39 |
V tomto kontextu není smysluplné, aby se pravomoc Soudního dvora měnila v závislosti na tom, zda byl rozsah působnosti příslušného ustanovení vymezen prostřednictvím pozitivní definice nebo uvedením určitých případů vyloučení, neboť obě legislativní techniky lze použít stejnou měrou. |
40 |
Je nutno ostatně konstatovat, že v projednávané věci vyplývá vyloučení rodinných příslušníků občanů Unie z rozsahu působnosti směrnice 2003/86 jak z definice pojmu „osoby usilující o sloučení rodiny“ v čl. 2 písm. c) této směrnice, tak z případu vyloučení uvedeného v čl. 3 odst. 3 uvedené směrnice. |
41 |
Kromě toho, pokud předkládající soud uvádí, že jeho pochybnosti stran pravomoci Soudního dvora vyplývají z rozsudku ze dne 18. října 2012, Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638), je třeba poukázat na to, že věc, ve které byl vydán uvedený rozsudek, se vyznačovala zvláštnostmi, jimiž se věci v původních řízeních nevyznačují. |
42 |
Jednak by totiž ve věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek, uznání pravomoci Soudního dvora vedlo k rozporu se samotnou logikou dotčeného unijního aktu, který přispíval k vytvoření a fungování vnitřního trhu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. října 2012, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, body 36 až 41). |
43 |
A jednak nemohl být v oné věci na základě údajů obsažených ve spise předaném Soudnímu dvoru zjištěn přímý a bezpodmínečný odkaz vnitrostátního práva na unijní právo, jaký byl konstatován v bodě 35 rozsudku v projednávané věci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. října 2012, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, body 51 a 52). |
44 |
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět, že Soudní dvůr má na základě článku 267 SFEU pravomoc vykládat článek 15 směrnice 2003/86 v takových situacích, jako nastaly ve věcech v původních řízeních, v nichž byl předkládající soud povolán rozhodnout o udělení samostatného povolení k pobytu státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž nevyužil svého práva volného pohybu, pokud se toto ustanovení stalo přímo a bezpodmínečně použitelným na takovéto situace na základě vnitrostátního práva. |
K druhé otázce
45 |
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 15 odst. 1 a 4 směrnice 2003/86 brání vnitrostátní právní úpravě, podle které lze zamítnout žádost o samostatné povolení k pobytu podanou státním příslušníkem třetí země, který na území členského státu pobýval v rámci sloučení rodiny po dobu delší než pět let, z důvodu, že nedoložil složení zkoušky občanské integrace týkající se jazyka a společnosti tohoto členského státu. |
46 |
Článek 15 odst. 1 směrnice 2003/86 stanoví, že nejpozději po pěti letech pobytu a za předpokladu, že rodinnému příslušníkovi nebylo uděleno povolení k pobytu z jiných důvodů, než je sloučení rodiny, mají manžel nebo nesezdaný partner a dítě, které dosáhlo plnoletosti, právo na samostatné povolení k pobytu, nezávislé na povolení k pobytu osoby usilující o sloučení rodiny, na základě podání žádosti, pokud se vyžaduje. |
47 |
Článek 15 odst. 4 této směrnice upřesňuje, že podmínky týkající se udělení a doby trvání tohoto povolení k pobytu stanoví vnitrostátní právo. |
48 |
Ze vzájemného spojení obou těchto ustanovení vyplývá, že po uplynutí pěti let pobytu na území členského státu v rámci sloučení rodiny sice v zásadě vzniká právo na vydání samostatného povolení k pobytu, nicméně unijní normotvůrce členským státům umožnil, aby udělení takového povolení podrobily určitým podmínkám, jejichž vymezení přísluší těmto členským státům. |
49 |
Unijní normotvůrce tudíž tím, že v čl. 15 odst. 4 směrnice 2003/86 učinil odkaz na vnitrostátní právo, dal najevo, že si přál ponechat na uvážení každého členského státu, za jakých podmínek má být vydáno samostatné povolení k pobytu státnímu příslušníkovi třetí země, který na jeho území pobýval po dobu pěti let v rámci sloučení rodiny (obdobně viz rozsudek ze dne 12. dubna 2018, A a S, C‑550/16, EU:C:2018:248, bod 42). |
50 |
V tomto ohledu tedy platí, že se pravidla upravující udělování samostatného povolení k pobytu liší od pravidel, za jakých je povolováno sloučení rodiny, která obsahují přesně vymezené pozitivní povinnosti a jež v případech určených směrnicí 2003/86 ukládají členským státům povinnost povolit toto sloučení rodiny, aniž tyto státy mohou uplatnit prostor pro uvážení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 2015, K a A, C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 46). |
51 |
Avšak vzhledem k tomu, že udělení samostatného povolení k pobytu po uplynutí doby zmíněné v čl. 15 odst. 1 této směrnice je obecným pravidlem, nesmí být rozhodovací prostor přiznaný členským státům článkem 15 odst. 4 uvedené směrnice těmito státy užíván takovým způsobem, který by ohrožoval cíl tohoto článku, jímž je – jak zdůrazňuje bod 15 odůvodnění téže směrnice – umožnit rodinným příslušníkům osoby usilující o sloučení rodiny získání právního postavení nezávislého na osobě usilující o sloučení rodiny, jakož i jeho užitečný účinek (obdobně viz rozsudek ze dne 9. července 2015, K a A, C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 50). |
52 |
Dodatečné podmínky, jimž členský stát podrobuje udělení samostatného povolení k pobytu, tudíž nemohou být natolik přísné, že by představovaly těžko překonatelnou překážku, která by státním příslušníkům třetích zemí zmíněným v čl. 15 odst. 1 směrnice 2003/86 prakticky znemožnila získat obvyklou cestou takové povolení k pobytu po uplynutí doby uvedené v tomto ustanovení (obdobně viz rozsudek ze dne 9. července 2015, K a A, C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 59). |
53 |
Vzhledem k tomu, že čl. 15 odst. 4 této směrnice neobsahuje v tomto směru žádné informace, nemůže toto omezení možnosti přiznané členským státům v tomto ustanovení obecně bránit tomu, aby tyto členské státy zavedly věcné podmínky. |
54 |
V tomto kontextu nelze vyloučit, že členský stát může podmínit udělení samostatného povolení k pobytu složením zkoušky občanské integrace týkající se jazyka a společnosti tohoto členského státu. |
55 |
Zaprvé je třeba uvést, že zavedení podmínek týkajících se integrace je podle všeho soudržné s obecným cílem usnadnit integraci státních příslušníků třetích zemí v členských státech, jejž unijní normotvůrce vyjádřil v bodě 15 odůvodnění směrnice 2003/86 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. června 2006, Parlament v. Rada, C‑540/03, EU:C:2006:429, bod 69, a ze dne 9. července 2015, K a A, C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 53). |
56 |
Zadruhé je třeba připomenout, že čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/86 umožňuje členským státům požadovat po státních příslušnících třetích zemí, aby splnili integrační opatření, aniž tato opatření omezuje na období před povolením vstupu těchto státních příslušníků na jejich území. |
57 |
Za těchto podmínek by mohla být účinnost opatření případně přijatých členským státem v rámci čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/86 oslabena, kdyby absence integrace státního příslušníka třetí země po uplynutí období pěti let nemohla v žádném případě bránit konsolidaci jeho práva pobytu na základě článku 15 této směrnice. |
58 |
Je ostatně nutné konstatovat, že v kontextu detailnější harmonizace prostřednictvím směrnice 2003/109 unijní normotvůrce členským státům v čl. 5 odst. 2 této směrnice specificky umožnil podřídit získání postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta integračním podmínkám. |
59 |
Zatřetí je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že právo na udělení samostatného povolení k pobytu je přiznáno po uplynutí doby pěti let pobytu na území členského státu, museli mít státní příslušníci třetích zemí příležitost získat určitou znalost jazyka a společnosti tohoto členského státu, jež jim v zásadě umožňuje složit zkoušku týkající se těchto znalostí. Na stanovení požadavků v tomto směru tedy nelze obecně nahlížet tak, že může zbavit čl. 15 odst. 1 užitečného účinku. |
60 |
Avšak za účelem zachování cíle tohoto ustanovení a v souladu se zásadou proporcionality, která patří k obecným zásadám unijního práva, musí být konkrétní podmínky takového požadavku s to uskutečnit cíle sledované vnitrostátní právní úpravou a nesmějí překročit meze toho, co je nezbytné k jejich dosažení (obdobně viz rozsudek ze dne 9. července 2015, K a A, C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 51). |
61 |
Povinnost složit zkoušku občanské integrace musí umožnit ověření, že dotyční státní příslušníci třetích zemí získali znalosti jazyka i společnosti hostitelského členského státu, které jsou nesporně užitečné k zajištění jejich integrace v tomto členském státě (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. června 2015, P a S, C‑579/13, EU:C:2015:369, bod 48, a ze dne 9. července 2015, K a A, C‑153/14, EU:C:2015:453, body 53 a 54). |
62 |
Tato povinnost však nemůže platně překročit meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle spočívajícího v usnadnění integrace uvedených státních příslušníků třetích zemí. |
63 |
To konkrétně předpokládá, že znalosti požadované ke složení zkoušky občanské integrace budou odpovídat základní úrovni, že podmínka uložená vnitrostátní právní úpravou nepovede k tomu, že státním příslušníkům třetích zemí, kteří prokázali vůli tuto zkoušku složit a úsilí vynaložené za tímto účelem, bude zabráněno v získání samostatného povolení pobytu, že budou náležitě zohledněny zvláštní individuální okolnosti a že náklady spojené s uvedenou zkouškou nebudou nepřiměřeně vysoké (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 2015, K a A, C‑153/14, EU:C:2015:453, body 54 až 70). |
64 |
V této souvislosti je třeba zejména zdůraznit, že příslušné orgány musí mít na základě takových okolností, jako je věk, úroveň vzdělání, finanční situace nebo zdravotní stav dotyčných rodinných příslušníků osoby usilující o sloučení rodiny, možnost nepodmínit udělení samostatného povolení k pobytu složením zkoušky občanské integrace, pokud se z důvodu těchto okolností ukáže, že tito rodinní příslušníci nejsou schopni se dostavit k této zkoušce nebo tuto zkoušku složit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 2015, K a A, C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 58). |
65 |
Vzhledem k předchozím úvahám je třeba na druhou otázku odpovědět, že čl. 15 odst. 1 a 4 směrnice 2003/86 nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které lze zamítnout žádost o samostatné povolení k pobytu podanou státním příslušníkem třetí země, který na území členského státu pobýval v rámci sloučení rodiny po dobu delší než pět let, z důvodu, že nedoložil složení zkoušky občanské integrace týkající se jazyka a společnosti tohoto členského státu, jestliže konkrétní podmínky povinnosti složit tuto zkoušku nepřekračují meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle usnadnění integrace státních příslušníků třetích zemí. |
K třetí otázce
66 |
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 15 odst. 1 a 4 směrnice 2003/86 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že samostatné povolení k pobytu může být vydáno až od data podání příslušné žádosti. |
67 |
Nejprve je třeba poznamenat, že článek 15 směrnice 2003/86 neobsahuje specifické pravidlo, jež by upravovalo průběh řízení o udělení samostatného povolení k pobytu, a a fortiori ani datum, k němuž musí toto povolení vyvolávat své účinky. |
68 |
Dále je třeba uvést, že žádný prvek tohoto ustanovení nenasvědčuje tomu, že by udělení uvedeného povolení bylo prostým deklaratorním úkonem; čl. 15 odst. 1 této směrnice ostatně výslovně stanoví, že členské státy mohou právo na takovéto povolení podmínit podáním žádosti. |
69 |
A konečně z čl. 15 odst. 4 uvedené směrnice vyplývá, že členským státům zejména přísluší stanovit podmínky týkající se udělení samostatného povolení k pobytu, k nimž mohou mimo jiné patřit procesní podmínky udělení tohoto povolení. |
70 |
Z úvah v bodě 52 tohoto rozsudku sice vyplývá, že tato možnost nemůže být použita k zavedení pravidla, které by představovalo těžko překonatelnou překážku, která by státním příslušníkům třetích zemí zmíněným v čl. 15 odst. 1 směrnice 2003/86 prakticky znemožnila získat obvyklou cestou takové povolení k pobytu po uplynutí doby uvedené v tomto ustanovení, nicméně je třeba mít za to, že právní úprava, podle níž může být samostatné povolení k pobytu vydáno až od data podání příslušné žádosti, takový účinek zjevně mít nemůže. |
71 |
Na třetí otázku je tudíž třeba odpovědět, že čl. 15 odst. 1 a 4 směrnice 2003/86 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že samostatné povolení k pobytu může být vydáno až od data podání příslušné žádosti. |
K nákladům řízení
72 |
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují. |
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto: |
|
|
|
Podpisy. |
( *1 ) – Jednací jazyk: nizozemština.