EUR-Lex Access to European Union law
This document is an excerpt from the EUR-Lex website
Matrimonial and parental judgments: jurisdiction, recognition and enforcement (Brussels IIa)
Rozhodnutí ve věcech manželských a rodičovských: příslušnost, uznávání a výkon (Brusel IIa)
Rozhodnutí ve věcech manželských a rodičovských: příslušnost, uznávání a výkon (Brusel IIa)
This summary has been archived and will not be updated. See
'Rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské odpovědnosti – příslušnost, uznávání a výkon'
for an updated information about the subject.
Nařízení (ES) č. 2201/2003, označované též jako „nařízení Brusel IIa“, je jednotný právní nástroj napomáhající mezinárodním párům řešit spory, které se týkají jejich rozvodu a péče o jejich děti a zahrnují více než jednu zemi.
Stanoví:
Nařízení se nezabývázáležitostmi hmotného práva rodinného. Za ty zodpovídají jednotlivé členské státy.
Nařízení se vztahuje na občanskoprávní případy, které zahrnují více než jednu zemi a týkají se:
Jedním z jeho hlavních cílů je prosazovat právo dětí udržovat styky s oběma rodiči, i když žijí odděleně či v různých členských státech.
Nařízení se nevztahuje na případy týkající se:
Věci manželské
Neexistuje žádné obecné pravidlo ohledně příslušnosti ve věcech manželských. K určení členského státu, kde mají soudy právo v případu rozhodovat, nařízení místo toho stanovuje soubor sedmi alternativních důvodů příslušnosti na základě státní příslušnosti manželů či na základě toho, kde obvykle pobývají.
Rodičovská zodpovědnost
Vztahuje se na:
Takovéto záležitosti obecně spadají do příslušnosti soudů v členském státě, kde dítě obvykle pobývá. Není-li možné stanovit, kde dítě obvykle pobývá (např. v případě uprchlíků), příslušnost automaticky přebírá členský stát, ve kterém se dítě vyskytuje.
Únos dítěte
Nařízení také stanoví pravidla řešení případů, kdy jsou děti neoprávněně odvezeny či zadržovány.
Příslušnost si do doby, než dítě začne pobývat převážně v jiném členském státě, zachovávají soudy v tom členském státě, kde dítě obvykle žilo bezprostředně před únosem.
Uznávání
Na základě nařízení musí každý členský stát automaticky uznávat rozhodnutí ve věcech manželských a věcech rodičovské zodpovědnosti vydaná v jiném členském státě. Uznání může být odepřeno, například pokud:
U rozhodnutí týkajících se rodičovské zodpovědnosti může být uznání odepřeno, i pokud:
Výkon
Rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti vykonatelné v členském státě, kde bylo vydáno, může být vykonáno v jiné zemi EU, bylo-li tam toto rozhodnutí na návrh kterékoli zúčastněné strany prohlášeno za vykonatelné. U rozhodnutí přiznávajících práva na styk s dítětem či týkajících se navrácení dítěte, k nimž původní soudce vystavil osvědčení v souladu s nařízením, však žádné prohlášení není potřeba.
Spolupráce mezi ústředními orgány v případech rodičovské zodpovědnosti
Každý členský stát určí ústřední orgán (případně více než jeden), který bude mít mimo jiné povinnost:
Ústřední orgány se pravidelně scházejí jakožto členové Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci.
Stávající dohody
Obecně platí, že toto nařízení nahrazuje stávající úmluvy o týchž záležitostech zahrnující dva nebo více členských států. Ve vztazích mezi členskými státy má toto nařízení přednost před některými multilaterálními úmluvami:
Pokud jde o Haagskou úmluvu ze dne 19. října 1996 o rodičovské zodpovědnosti a opatřeních k ochraně dětí (viz shrnutí), nařízení je plně použitelné v případě, že dítě obvykle pobývá v jiné zemi EU.
Výjimky a zvláštní ustanovení
Stranou tohoto nařízení není Dánsko, a není jím proto vázáno.
Zvláštní ustanovení platí pro:
Zrušení
Nařízení Brusel IIa bylo revidováno prostřednictvím nařízení (EU) 2019/1111 (nařízení o přepracování nařízení Brusel IIa), které nabylo účinnosti dne 1. srpna 2022 (viz shrnutí).
Platí ode dne 1. března 2005.
Další informace viz:
Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. L 338, 23.12.2003, s. 1–29).
Následné změny nařízení (ES) č. 2201/2003 byly začleněny do původního textu. Toto konsolidované znění má pouze dokumentární hodnotu.
Rozhodnutí Rady 2010/405/EU ze dne 12. července 2010, kterým se povoluje posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (Úř. věst. L 189, 22.7.2010, s. 12–13).
Nařízení Rady (EU) č. 1259/2010 ze dne 20. prosince 2010, kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (Úř. věst. L 343, 29.12.2010, s. 10–16).
Rozhodnutí Komise 2012/714/EU ze dne 21. listopadu 2012, kterým se potvrzuje účast Litvy na posílené spolupráci v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (Úř. věst. L 323, 22.11.2012, s. 18–19).
Rozhodnutí Komise 2014/39/EU ze dne 27. ledna 2014, kterým se potvrzuje účast Řecka na posílené spolupráci v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (Úř. věst. L 23, 28.1.2014, s. 41–42).
Poslední aktualizace 03.09.2021